A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. L. Stedman: THE LIGHT BETWEEN OCEANS

Copyright © 2012 Grasshill Communications

Fordította

Szieberth Ádám

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Kuczogi Szilvia

Korrektor Mikes Vivien

Tördelés EMU Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978 615 106 207 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Szüleim emlékére

I. RÉSZ

1926. április 27.

A csoda napján Isabel a sziklafal szélén térdepelt, és a tenger hozta fából eszkábált kis kereszttel foglalatoskodott. Az április végi égbolton csigalassúsággal átkúszó magányos, kövér felhő az óceán tükörképeként nyúlt el a sziget fölött. Isabel rálocsolt még egy kis vizet a frissen ültetett rozmaringbokorra, majd lesimította körülötte a talajt.

– …és ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól – suttogta.

Egy pillanatra megtréfálta a képzelete: mintha csecsemősírást hallott volna. Elhessegette az érzékcsalódást. A part mentén kanyargó bálnákra vándorolt a tekintete: melegebb vizek felé igyekeztek, hogy ott borjazzanak. Időnként kivillant a vízből a farkuszonyuk, mint a hímzésből a tű. Isabel megint hallotta a sírást: ezúttal már hangosabbnak tűnt az enyhe, kora reggeli szélben. Képtelenség!

A szigetnek erről az oldaláról csak a végtelen víztömeg látszik, nincs semmi más egészen Afrikáig. Itt találkozik az Indiai-óceán a Déli-óceánnal, és együttesen olyan szőnyeget alkotnak a sziklák alatt, amelynek sehol sincs széle. Az ehhez hasonló napokon olyan tömörnek, szilárdnak tűnt a víztömeg, hogy Isabel úgy érezte, Madagaszkárig is elgyalogolhatna a nagy kékségben. A sziget túloldala viszont bosszúsan nézett a csaknem százhatvan kilométernyire lévő ausztrál kontinens felé: nem tartozott egészen oda, de nem is volt tőle teljesen szabad. A sziget volt a legmagasabb a víz alatti hegyek között, amelyek mintegy zsinórra fűzve sorakoztak az óceán fenekén, mint a fogak az egyenetlen, töredezett állkapocscsont fölött, és csöndben várták, hogy fölfalhassák a kikötőközeiben még egyszer, utoljára nekiiramodó, ártatlan hajókat.

A Janus-szikla névre hallgató sziget, mintha csak jóvá akarta volna tenni társai bűneit, világítótoronynak adott otthont, amelynek fénycsóvája ötven kilométer széles védőtakarót nyújtott. Éjszakánként dalra fakadt a levegő: az állhatatosan zúgó lámpás dalát zengte, amely egyre csak forgott, forgott és forgott pártatlanul, részrehajlás nélkül. Nem vádolta a sziklákat, nem félt a hullámoktól: egyszerűen csak ott volt, hogy megmenekülhessen, aki akar.

A sírás nem maradt abba. A távolban zengve-bongva becsapódott a világítótorony ajtaja, és a körerkélyen megjelent Tom magas alakja. A férfi távcsővel pásztázta a szigetet. – Izzy! – kiáltott oda. – Egy csónak! – És a kis búvóöbölre mutatott. – Ott, a parton! Egy csónak!

Azzal eltűnt, majd kis idő múlva a talajszinten bukkant föl újra. – Úgy látom, van benne valaki! – kiáltotta. Isabel sietett, ahogy tudott, és miután összetalálkoztak, a férfi karon fogva segítette le a kis fövenycsíkra vezető, jócskán kitaposott, meredek ösvényen. – Csónak bizony – jelentette ki Tom. – És… ó, az istállóját! Van benne egy fickó, de… – Az emberalak az ülésre bukva, mozdulatlanul hevert, a sírás viszont továbbra is hallatszott. Tom odarohant, és megpróbálta fölrázni a férfit, majd átkutatta a csónak orrát, ahonnan a hang jött. Egy batyut húzott elő: puha, levendulaszínű női kardigánba bugyolált, visító csecsemőt tartott a karjában. – Az istenfáját! – kiáltotta el magát. – Az istenfáját, Izzy! Ez egy… – Egy kisbaba! Isten az égben! Ó, Tom! Tom! Na, add már ide!

A férfi átadta a batyut, és ismét megpróbálta újraéleszteni az idegent, de annak nem volt pulzusa. Tom ezután Isabelhez fordult, aki a csöppséget vizsgálgatta. – Neki már vége, Izz. És a baba? – Ahogy elnézem, nem esett baja. Vágás, horzsolás, kék-zöld folt nincs rajta. Jaj, olyan pici! – Isabel most a gyerekhez fordult, akit a karjában ringatott. – Jól van, jól van. Most már biztonságban vagy, kicsikém. Nem lesz semmi baj, gyönyörűségem!

Tom mozdulatlanul nézte a férfi holttestét, és jó szorosan lehunyta, majd újra kinyitotta a szemét, hogy nem álmodik-e. A baba már nem sírt: nagy kortyokban nyelte a levegőt Isabel karjaiban. – Az emberünkön sem látok semmi nyomot, és betegnek sem tűnik. Biztos nem hánykolódtak sokáig… Nem tudom elhinni. – Tom kis szünet után folytatta: – Vidd föl a babát a házba, Izz, én meg kerítek valamit, amivel letakarhatom a holttestet.

– De Tom…

– Pokolian nehéz lesz fölvinni az ösvényen, jobb, ha itt hagyjuk, amíg nem kapunk segítséget. De azt sem akarom, hogy rákapjanak a madarak vagy a legyek. Fönt, a raktárban van egy kis ponyva, az alighanem megteszi. – Tom elég nyugodt hangon beszélt, de fázott a keze meg az arca, és régi árnyak takarták el a ragyogó őszi napfényt.

A Janus-szikla egy kétszázhatvan hektárnyi zöld foltján nőtt annyi fű, amennyi elég volt a pár birkának, kecskének meg tyúknak, és a felső talajrétegben is megélt egy csenevész zöldségágyás. Csak két fa volt a szigeten, a két hatalmas norfolki fenyőt a partageuse-i munkások ültették, akik több mint harminc évvel azelőtt, 1889-ben megépítették a világítótornyot meg a melléképületeket. A régi sírok kis csoportja pedig egy jóval régebbi hajótörésnek állított emléket: a Birmingham büszkesége fényes nappal esett áldozatul a telhetetlen szikláknak. Egy hasonló hajó hozta később a torony lámpáját, amely büszkén viselte a Chance fivérek üveggyárának emblémáját. A név garanciát nyújtott arra, hogy a lámpa az akkori idők legfejlettebb technológiájával készült, és bármilyen zord, isten háta mögötti vidéken beszerelhető.

A tengerár mindenfélét partra sodort: úgy pörögtek-forogtak a vízben a roncsdarabok, teásdobozok, bálnacsontok, mintha két propeller közé kerültek volna. A maga idejében, a maga útján keveredett oda minden. A jelzőállomás pedig sziklaszilárdan állt a sziget közepén: az őr házikója és a melléképületek, miután évtizedeken át korbácsolta őket a viharos szél, meghunyászkodva kuporogtak a torony mellett.

Isabel a régi konyhaasztalnál ült. A karjában, immár bolyhos, sárga takaróba bugyolálva feküdt a kisbaba. Tom lassan meghuzigálta a csizmája talpát a lábtörlőn, majd Isabel vállára tette kérges kezét. – Letakartam szegény ördögöt. Hogy van a kicsi?

– Kislány – felelte mosolyogva Isabel. – Megfürdettem. Egészségesnek látszik.

A baba tágra nyílt szemmel Tom felé fordult, és szinte itta a férfi pillantását. – Vajon mire vélheti ezt az egészet? – gondolkodott hangosan Tom.

– Kapott egy kis tejet is, ugye, drágaságom? – gügyögte Isabel. – Jaj, olyan gyönyörű, Tom! – tette hozzá, és megcsókolta a gyereket. – Isten tudja, miken ment keresztül!

Tom elővett a fenyőfa pohárszékből egy üveg brandyt, töltött magának egy kis adagot, és egy hajtásra kiitta. Aztán leült a felesége mellé, és nézte, hogy játszik a fény a karjában tartott kincset vizsgálgató nő arcán. A csecsemő követte Isabel szemének minden rezdülését, mintha attól félne, hogy Isabel megszökik, ha nem tartja fogva a tekintetével.

– Ó, kicsikém! – dúdolta Isabel. – Szegény, szegény kicsikém! – A baba a melléhez nyomta az arcát. Tom érezte Isabel hangján, hogy a könnyeivel küszködik, és kettejük közt ott lógott a levegőben egy láthatatlanul is jelen lévő kis lény emléke.

– Kedvel téged – szólalt meg a férfi, majd szinte csak úgy magának hozzátette: – Eszembe jutott, hogy mi lett volna, ha… – De rögtön észbe is kapott. – Azaz… szóval nem úgy értettem… Csak arra gondoltam, hogy te mintha csak erre születtél volna. – És megcirógatta a felesége arcát.

Isabel fölpillantott. – Tudom, szívem. Tudom, hogy érted. Én is ugyanígy érzek.

Tom átölelte a feleségét és a gyereket. Isabel érezte a leheletén a brandyszagot. – Ó, Tom, adjunk hálát az égnek, hogy még idejében rátaláltunk!

Tom megcsókolta a feleségét, majd a baba homlokára tapasztotta az ajkát. Így maradtak egy hosszúra nyúlt pillanatig, míg végül a gyerek elkezdett izegni-mozogni, és kidugta a takaró alól a kis öklét.

– Hát, akkor megyek – mondta Tom, miközben fölállt, és nyújtózott egyet. – Küldök egy üzenetet. Jelentem az esetet, és szólok, hogy küldjenek egy hajót a holttestért. Meg ezért a kis Pöttöm Pannáért. – Még ne! – mondta Isabel, és megérintette a baba ujjacskáit. – Úgy értem, hova ez a nagy sietség? Hiszen az a szegény ember ennél rosszabbul már nem lesz, a kiscsibe pedig szerintem épp eleget hajókázott. Úgyhogy várjunk egy kicsit, hadd szusszanjon egyet.

– Órákig tart, mire az a hajó ideér. Nem lesz a kislánynak semmi baja. Máris megnyugtattad szegénykémet.

– Akkor is várjunk. Hiszen úgyse számít.

– Mindent be kell jegyezni a naplóba, drágám. Tudod, hogy azonnal jelentenem kell mindent. – Tom valóban köteles volt rögzíteni minden jelentős eseményt, amely a jelzőállomáson vagy annak közelében történt: az arra haladó hajókat és az időjárási viszonyokat éppúgy, mint a jelzőberendezés meghibásodását.

– Majd jelented reggel.

– De mi van, ha a csónak egy hajóhoz tartozik?

– Ez nem mentőcsónak – mondta Isabel. – Akkor viszont alighanem a parton tépi valahol a haját egy édesanya. Mit éreznél, ha a te gyerekedről lenne szó?

– Láttad a kardigánt. Az anyja nyilván kiesett a csónakból, és vízbe fulladt.

– Drága szívem, te az égvilágon semmit sem tudsz a kicsi anyjáról. És azt sem tudod, ki volt a férfi.

– Ez a legvalószínűbb magyarázat, nem? Egy csecsemő nem kóborol el csak úgy a szüleitől.

– Izzy, bármi lehetséges. Egyszerűen nem tudjuk, mi történt.

– Hallottál már olyat, hogy egy ilyen csöppség az anyja nélkül csónakázik? – Isabel egy picivel szorosabban ölelte magához a gyereket.

– Ez komoly dolog. Az a férfi halott, Izz.

– A baba pedig él. Legyen már szíved, Tom.

A felesége hangjában volt valami, ami szíven ütötte Tomot, ezért ahelyett, hogy egyszerűen ellentmondott volna neki, elgondolkodott a kérésén. Talán szüksége van rá, hogy eltöltsön egy kis időt a babával. És ő, Tom, talán tartozik is neki ennyivel… A beállt csöndben Isabel a férje felé fordult, és esdeklőn nézett rá. – Hát, ha minden kötél szakad… – adta be a derekát a férfi, de nagyon nehezen jöttek a szavak –, várhatok a jeladással reggelig. De akkor első dolgom lesz. Amint megvirrad.

Isabel megcsókolta a férjét, és megszorította a kezét.

– Jobb lesz, ha visszamegyek a lámpásfülkébe. Éppen nekiálltam kicserélni a páracsövet.

Az ösvényen lépkedve Isabel édes hangját hallotta: Déli, déli, déli szelet fújj, déli szelet a kék tenger fölött… De a fülbemászó dallam sem vigasztalta. Miközben fölment a kis lépcsőn a lámpához, egyre a furcsa, nyugtalanító érzést próbálta elhessegetni, amelyet az váltott ki, hogy engedményt tett.

Első fejezet

1918. december 16.

Igen, ezzel tisztában vagyok – mondta Tom Sherbourne. Egy spártai egyszerűséggel berendezett szobában ült, ahol alig volt hűvösebb, mint odakint, a tikkasztó hőségben. Az ablakot igazi sydney-i nyári eső püfölte, az utcán fedél alá iszkoltak a járókelők.

– Komolyan mondom, nagyon kemény munka. – Az íróasztal túloldalán ülő férfi a nyomaték kedvéért közelebb hajolt. – Nem piknikezni megy. Nem azt mondom, hogy a Byron-öböl a legrosszabb szolgálati hely, de tudnia kell, mire vállalkozik. – Azzal a férfi lenyomkodta a hüvelykujjával a dohányt, és meggyújtotta a pipáját. Tom a pályázatában ugyanazt a történetet mondta el, mint akkortájt oly sokan: született 1893. szeptember 28-án, a háború alatt a hadseregben szolgált, ismeri a nemzetközi hajójelzéseket és a morzejeleket, edzett és egészséges, dicsérettel szerelt le. És a szabályzat előírta, hogy a volt katonákat előnyben kell részesíteni.

– Nem lehet… – szólalt meg Tom, majd elhallgatott, és újrakezdte: – Tisztelettel megjegyezném, Mr. Coughlan, hogy aligha lesz nehezebb a szolgálat, mint a nyugati fronton.

A férfi ismét Tom leszerelési papírjaiba mélyedt, majd a szemét, az arcát fürkészte, mintha ott keresne valamit. – Az már igaz, fiam. Ebben alighanem igaza van. – Azzal eldarált néhány szabályt: – Minden szolgálati helyre a saját pénzén utazik. És mivel kisegítő státusban van, nem jár magának szabadság. Az állandó őrök a hároméves szerződésük lejártával mindig kapnak egy hónap szabadságot. – A férfi a kezébe vette vaskos tollát, aláírta az asztalon heverő nyomtatványt, majd, miközben ide-oda görgette a pecsétet a festékpárnán, ismét megszólalt: – Isten hozta – három helyen is puffant a pecsét a papíron – a Szövetségi Fényjelző Szolgálatnál. – A nyomtatványon megcsillant a dátum, mert még meg sem száradt a papíron a tinta: 1918. december 16.

A hat hónapos kisegítő szolgálat alatt, amelyet az új-dél-walesi partszakaszon lévő Byron-öbölben teljesített két másik őr és a családjuk társaságában, Tom megtanulta az alapvető tudnivalókat a „fényjelzők” életéről. Ezután a Maatsuyker nevű, Tasmaniától délre fekvő vad szigeten szolgált, ahol az év legtöbb napján esett az eső, és ha vihar volt, a tengerbe fújta a tyúkokat a szél.

A fényjelzőknél Tom Sherbourne-nak bőven van rá ideje, hogy a háborún gondolkodjon. Fölidézi azok arcát, hangját, akikkel együtt harcolt, és akik így vagy úgy, de megmentették az életét; meg azokét is, akiknek hallotta az utolsó szavait, és azokét, akiknek zavaros motyogását nem értette ugyan, de azért rábólintott.

Tom nem tartozik azok közé, akik egy köteg izommal vonszolták maguk után a lábukat, és a belei sem potyogtak ki a foglalatukból, mint a síkos angolnák. Sőt, a gáztól sem lett csiriz a tüdeje, kocsonya az agya. De így is sérült, hiszen annak az embernek a bőrében kell élnie, aki megtette mindazt, amit akkor meg kellett tenni. Ez az ő második árnyéka, amely befelé vetül.

Igyekszik nem rágódni mindezen: jó pár embert látott már, aki addig emésztette magát, míg hasznavehetetlen lett, sőt annál is rosszabb, így aztán éldegéli az életet, amely a számára megnevezhetetlen dolog körül folydogál. Amikor azokról az évekről álmodik, az a Tom, aki mindazt átéli, akinek véres a keze, nyolc év körüli kisfiú. Ez a kisfiú áll szemben a puskás-szuronyos fickókkal, és fél, mert lecsúszott az iskolai egyenzoknija, és nem is tudja megigazítani, mert ahhoz le kéne tennie a puskáját, amelyet amúgy is alig bír el, mert olyan kicsi még. És nem találja az anyukáját sehol.

Aztán fölébred egy olyan helyen, ahol rajta kívül csak szél van, meg hullámok, meg fény, no meg a bonyolult gépezet, amelynek köszönhetően nem alszik ki a láng, és egyre csak forog a lámpás. Forog, és folyton hátratekinget a válla fölött.

Ha Tom elég messzire szalad, ha eléggé el tud távolodni az emberektől, az emlékektől, akkor az idő majd elvégzi a maga dolgát.

Az onnan több ezer kilométernyire, a nyugati parton lévő Janus-szikla Tom gyerekkori otthonából, Sydney-ből nézve a kontinens legtávolabbi pontja volt. Mégis az ottani világítótorony jelzőfénye, a Janus-fény volt Ausztrália utolsó látható jele, amikor a csapatszállító gőzös 1915-ben útra kelt Egyiptom felé. Az eukaliptuszfák illatát Albany partjaitól több kilométerre is elvitte a szél, és amikor végül nyoma veszett, Tomot hirtelen fájó veszteségérzet kerítette hatalmába: hiányzott neki valami, amiről addig nem is tudta, hogy hiányozhat. Aztán órákkal később megjelent előttük az állhatatosan, rendületlenül villogó fény – a haza legtávolabbi nyúlványa –, és az emléke mindvégig Tommal maradt az évekig tartó pokolban, mint egy búcsúcsók. Így aztán, amikor 1920 júniusában jött a hír, hogy a Janus-sziklán sürgősen betöltendő üresedés van, az olyan volt, mintha hívná őt az a fény.

A kontinentális talapzat legszélén billegő Janus-szikla nem volt népszerű szolgálati hely. Hiába jelentett az egyes nehézségi fokozat kicsivel magasabb fizetést, az öreg rókák azt mondták, nem éri meg a fáradságot az így is igen szerény javadalmazás. Az őrt, akinek a helyére Tom odakerült, Trimble Dochertynek hívták, és nagy riadalmat okozott, mert azt jelentette, hogy a felesége üzeneteket akasztgat a nemzetközi jelzésekhez használatos színes zászlókra, így ad jeleket az arra járó hajóknak. A jelentés két okból is kiváltotta a főnökség nemtetszését: egyrészt azért, mert a fényjelző szolgálat igazgatóhelyettese pár éve megtiltotta a Janus-sziklán a zászlójelek használatát, mivel a hajók veszélybe kerülhettek, ha az üzenet megfejtése céljából túl közel merészkedtek a toronyhoz – másrészt pedig azért, mert a szóban forgó feleség nemrégiben elhunyt.

Komoly levelezés zajlott a témáról: három példányban jöttek-mentek a küldemények Fremantle és Melbourne között. A fremantle-i igazgatóhelyettes védelmébe vette Dochertyt, mondván, hogy sok éven át kiválóan szolgált, a központot viszont kizárólag a hatékonyság, a költségvonzat és a szabályszerűség érdekelte. Végül kompromisszumra jutottak: az a döntés született, hogy Docherty helyét ideiglenes őr veszi át, ő pedig hat hónap egészségügyi szabadságot kap.

– Normál körülmények között nem küldenénk a Janusra egyedülálló embert, hiszen azon az isten háta mögötti helyen a feleség és a család nem csupán vigaszt nyújt, hanem praktikus szempontból is nagy segítség – mondta Tomnak a körzeti felügyelő. – De mivel csak ideiglenes megbízásról van szó… Holnapután indul Partageuse-ba. – És szerződtette Tomot hat hónapra.

Sok szerveznivaló nem volt, elbúcsúzni nem kellett senkitől. Tom két nap múlva egy szál katonai oldalzsákkal lépett föl a hajóhídra. Az Ausztrália déli partjai mentén haladó Prométheusz Sydney és Perth között több helyen is kikötött. Az első osztályon utazóknak fenntartott kevéske kabin a felső fedélzeten, a hajóorr közelében volt. Tom egy harmadosztályú kabinon osztozott egy idős tengerésszel. – Ötven éve utazgatok itt föl-alá, úgyhogy nincs pofájuk pénzt kérni tőlem a jegyért. Jól megjárták velem – mondta vidáman az öreg, majd ismét a több mint ötvenszázalékos rumot tartalmazó, hatalmas üvegre összpontosította figyelmét. Az alkoholszag elől menekülő Tom nappal a fedélzeten sétálgatott, esténként pedig rendszerint összejött egy kártyaparti a legalsó fedélzeten.

Még mindig első ránézésre látszott, hogy ki járt a tengerentúlon, és ki ülte végig otthon a háborút. Érződött az emberek szagán, és általában ki-ki a maga fajtájához húzott. A hajó gyomrában felidéződtek a Közel-Keletre, majd később Franciaországba tartó csapatszállítókhoz fűződő emlékek: miután a fedélzetre léptek, csalhatatlan, már-már állati érzékkel pillanatokon belül kikövetkeztették, hogy ki a tiszt, ki az alacsonyabb rangú katona, és ki merre járt.

A csapatszállító hajókhoz hasonlóan itt is főként azon járt az eszük, hogy föl kéne dobni az utat egy kis szórakozással. Elég jól ismert játékra esett a választásuk: aki elsőként szerez valami szuvenírt egy első osztályú utastól, az a győztes. De nem akármilyen szuvenír kellett ám: a kijelölt holmi egy női bugyogó volt. – És ha a hölgy is benne van, megduplázódik a nyeremény!

A főkolompos, egy McGowan nevű bajszos férfi, akinek sárgák voltak az ujjai a sok Woodbine cigarettától, elmondta, hogy beszélt az egyik hajópincérrel az utaslistáról, és a választék igen szűkös, hiszen mindössze tíz kabin van. Egy ügyvéd a feleségével – azokat jobb nagy ívben elkerülni –, meg néhány idős házaspár, két vénkisasszony (ez már ígéretesebben hangzik), de ami a legjobb, valami finom úrilány egyedül utazik.

– Gondolom, ha oldalt fölmászunk, bejuthatunk az ablakán – jelentette ki McGowan. – Ki tart velem?

Tomot nem lepte meg, hogy ilyen veszélyes dologra vállalkoznak. Mióta hazajött, tucatszám hallott efféle történeteket férfiakról, akik rákaptak, hogy puszta szeszélyből kockára tegyék az életüket: lóháton átugrattak a vasúti sorompón, vagy a háborgó folyóba vetették magukat, hogy lássák, ki tudnak-e úszni. Sokan, akik odaát túljártak a halál eszén, most mintha nem tudtak volna ellenállni a csábításának. Ezek itt a hajón viszont most már szabad emberek. Alighanem csak a szájuk jár.

Másnap éjjel, amikor a szokottnál is szörnyűbb rémálmok gyötörték, Tom úgy döntött, jár egyet a fedélzeten, hogy megszabaduljon tőlük. Hajnali két óra volt. Ilyenkor mehetett, ahova akart, ezért módszeresen lépkedett, a vízen nyomvonalat húzó holdfényt figyelte. Mivel a hajó lágyan ringatózott, a lépcsőkorlátot markolva ment föl a felső fedélzetre, ahol egy pillanatra megállt. Hagyta, hogy simogassa a hűs szellő, és az éjszakát benépesítő csillagokat figyelte.

A szeme sarkából látta, hogy az egyik kabinból pislákoló fény szűrődik ki. Lám, még az első osztály utasainak sem mindig zavartalan az álma, merengett Tom. Aztán föltámadt benne valamiféle hatodik érzék: a jól ismert, megfoghatatlan, ösztönös megérzés, hogy baj van. Nesztelenül odaosont a kabinhoz, és benézett az ablakon.

A gyér megvilágításban egy nőt látott, akit mintha a falhoz szögeztek volna, pedig az előtte álló férfi hozzá sem ért. Az arca viszont csak két-három centire volt a nő arcától, és kihívó, gunyoros pillantását Tom a kelleténél jóval többször látta már. Fölismerte a férfit az alsó fedélzetről, és eszébe jutott a kitűzött nyeremény. Istenverte idióták! Tett egy próbát az ajtóval, és az ki is nyílt. – Hagyja békén a hölgyet – szólalt meg a kabinba lépve Tom. Higgadt volt a hangja, de nem tűrt ellentmondást.

A férfi megpördült a tengelye körül, és elvigyorodott, amikor fölismerte Tomot, – Te jó ég! Már azt hittem, egy hajópincér jött be! Segíthetnél egy kicsit, éppen…

– Azt mondtam, hagyja békén a hölgyet! És takarodjon innen. Most azonnal.

– De még nem végeztem! Pedig szeretném, ha lenne egy szép napja. – A férfi bűzlött az italtól, és áporodott dohányszaga volt.

Tom a vállára tette a kezét, és úgy megszorította, hogy a férfi felüvöltött. Jó tizenöt centivel alacsonyabb volt Tomnál, mégis lendült a karja, hogy megüsse. Tom azonban elkapta a csuklóját, és jól megcsavarta. – Neve, rendfokozata!

– McKenzie. Közlegény. 3277-es. – Reflexszerűen hozzátette a sorszámát is, pedig azt Tom nem is kérdezte.

– Közlegény, most bocsánatot kér az ifjú hölgytől, visszamegy a priccsére, és ki ne dugja a képét a fedélzetre, amíg ki nem kötünk, megértette?

– Igen, uram! – mondta McKenzie, majd a nőhöz fordult: – Elnézést kérek, kisasszony. Nem akartam bántani.

A még mindig halálra rémült nő alig észrevehetően bólintott.

– Most pedig kifelé! – rendelkezett Tom, és a férfi, aki mintha hirtelen kijózanodott volna, kedveszegetten kicsoszogott a kabinból.

– Jól van? – kérdezte a nőtől Tom.

– Azt… azt hiszem, igen. – Bántotta?

– Nem… – a nő mintha nem is Tomnak, hanem csak úgy magának mondta volna, amit mondott. – Nem ment el odáig, hogy hozzám érjen.

Tom a nő arcát fürkészte: a szürke szempár most már nyugodtabbnak tűnt. Kibontott, hullámos haja a karjaira omlott, két, ökölbe szorított keze még mindig a nyakára szorította a hálóingét. Tom leakasztotta a kampóról a pongyoláját, és a vállára terítette.

– Köszönöm – mondta a nő.

– Nyilván szörnyen ráijesztett magára. Attól tartok, egyesek mostanában elszoktak a civilizált társaságtól.

A nő hallgatott.

– Nem fogja többé háborgatni – folytatta Tom, és fölállított egy széket, amely a dulakodás során eldőlt. – Ön dönti el, hogy jelenti-e az esetet, kisasszony. Én azt mondanám, hogy az emberünknek pillanatnyilag nincs ki a négy kereke.

A nő szemében kérdés bujkált.

– Aki a tengerentúlon járt, az megváltozott. Egyesek már nemigen tudnak különbséget tenni jó és rossz között. – Tom megfordult, de az ajtóból még visszanézett. – Teljes joggal följelentheti, ha óhajtja. De szerintem van neki így is épp elég baja. Szóval, mint már mondtam, ön dönti el. – Azzal Tom eltűnt az ajtónyílásból.