Zsákutca
Author: Gillian McAllister
Date: 2026-07-30T22:00:00+00:00

Neil Greenough-nak, mert minden szerzőnek szüksége van
egy segítőkész és ötletekkel teli (valamint nem korrupt)
egykori rendőrtiszt segítségére.

Prológus

Abból, ahogy Genevieve felé sietett, Julia tudta, hogy valami nincs rendben. A lány átviharzott a többszintes parkolóház ajtaján, engedte becsapódni maga mögött, gyors, kaotikus döndüléssel, amelyet visszavertek a falak. Nem lett volna szabad elengednie őt egyedül, ez volt Julia első gondolata. Munkaügyben hívták, Genevieve pedig elment, hogy kifizesse a parkolójegyüket. Most pedig…

– Anyu! – kiáltotta Genevieve, miközben gyorsan átvágott feléje.

Rémültnek látszott, a fénycsövek világánál arca holtsápadt volt, szemfestéke elkenődött. Szemében pánik tükröződött, válla felett hátratekintett. Julia gyomra görcsölni kezdett az iszonyattól. Egész testében érezte a pulzusát: kezében, lábában, vállában: teste riadót fújt. Valami nincs rendjén. Valami nincs rendjén – dobogta a szíve.

És akkor Genevieve vérfoltos kézzel maga mögé mutatott.

– Velem kell jönnöd.

ELSŐ RÉSZ

OLIVIA

Az eltűnés első napja

1.

Julia

Julia igyekszik rájönni, hogy a kettővel mellettük lévő asztalnál ülő férfi olyasvalaki-e, akit korábban letartóztatott. A férfi karamelles sajttortát rendel, felesége és két gyermeke van vele, Julia pedig egész biztos benne, hogy valaha gyilkossággal vádolta. A világítás gyenge; nem tudja megmondani.

Azon van, hogy férje és lánya ne tudják meg, mit látott, és belemélyed a menübe.

– A Nando’s most elég cringe hely, nem igaz? – mondja Genevieve.

Julia rámosolyog pimasz egyetlen gyermekére.

– Hogyhogy? – kérdezi Art mérgesen.

Art, akit Art Garfunkelről neveztek el, Julia férje. Angoltanár, pedáns, tétova, ő az utolsó ember, aki még használ pontosvesszőt a szöveges üzeneteiben. És nem sokkal ezelőttig Julia életének szerelme.

Kihozzák a sajttortát a lehetséges gyilkos asztalához. Julia figyeli, ahogy felpillant. A pasasnak két telefonja van, mindkettő képernyővel lefelé fordítva hever előtte az asztalon. Egyértelmű jel, hogy bűnöző. Julia nagyon biztos benne, hogy ez a fickó volt az. A szemöldöke olyan ismerős…

– Hát, csak… tudod. Van ez a cheeky Nando’s-mém, meg minden. Mindegy, hagyjuk – mondja Genevieve.

Felkapja az étlapot. Fekete nyakpántos felsőt visel, magas derekú farmerjébe tűrve. Fülében hatalmas arany karika fülbevaló fityeg. Csodásan néz ki, de az se érdekelné, ha nem így lenne. Ez Genevieve: azt csinál, amit csak akar. Julia néha hálás azért, hogy ilyen erős nőt nevelt. Néha kevésbé.

Este hét óra van, Julia pedig el se hiszi, hogy itt van. Hogy semmi sem jött közbe, megcsinálta.

– Remek a csirkéjük – mondja szelíden Art, talán kicsit sértődötten: hiszen ő választotta az éttermet.

A sajttorta majdnem elfogyott. John. Julia úgy gondolja, a férfi neve John. Ismét rápillant, és feltűnés nélkül előveszi a telefonját. „John gyilkosság Portishead” – írja be a Google-be. Biztos benne, hogy a férfinak még nem volna szabad kint lennie. Késelt a városközpontban, méghozzá brutálisan. Az az ember életfogytiglant kapott, nem is olyan régen.

A Google-keresés túl általános; rengeteg a találat. Amikor Julia épp valami mást készülne beírni, a telefon megrezdül: az őrsről keresik.

– Jó estét, Day felügyelő – köszön be az eseménykezelő koordinátor Julia személyi mobilján; azon, amit mindig használ, a nő szíve pedig lassan lesüllyed a gyomrába. – Nagy kockázatú eltűnt személyről kaptunk az imént bejelentést – mondja a tiszt, és Julia szíve a földig zuhan.

Felsóhajt. Nincs piri-piri csirke, nincs tréfálkozás Genevieve-vel. Meló van. Ez a munkája. Ez a munkám, ismételgeti magában. Ez lett a mantrája, a húsz, rendőrségnél töltött év után.

Miután megkapja a részleteket, az asztalra bámul. Huszonkét éves eltűnt nő. Elmekórtani előélete nincs. Utoljára tegnap rögzítették a biztonsági kamerák. Lakótársai jelentették be az eltűnését, amikor nem tért haza. Ezek a tények.

De a tények mögött rejtőzik valami más is, Julia ebben biztos. Valami, amit még nem tud megnevezni. Csalhatatlan detektívösztöne súgja ezt. Megborzong a félhomályos étteremben.

– Be kell mennem – mondja Julia, épp akkor, amikor kihozzák az ételt. Gőzölgő csöves kukorica, krumplipüré, csirke… vágyakozva nézi mindezt.

Ahogy feláll, a lehetséges gyilkos felé sandít.

– Ha történetesen látjátok őt elmenni – mondja alig hallhatóan Artnak és Genevieve-nek –, felírnátok a rendszámát?

* * *

Julia mindig is túlságosan lágyszívű volt ahhoz képest, hogy rendőr. Erre gondol, miközben besiet az őrsre, készen arra, hogy eligazítsa a csapatát, de megáll, mert meglátja egy régi informátorát, Price-t, akit mindig is meglehetősen kedvelt. Price az egyik padon ül, arcán meglepettség, mintha csak valaki megállította volna egy pillanatra a világmindenséget.

Juliának muszáj megkérdeznie a férfit, mit keres itt. Nem tudja megállni, ez szöget ütött a fejébe, függetlenül attól, mennyi egyéb teendője van. Julia ilyen. Kíváncsi azokra, akik fontosak számára, vagyis mindenkire.

Price keresztbe tett lábbal ül, egyik karját lelógatja a fémszék hátsó támlája mögött, mintha csak otthon lenne; de Julia tudja, hogy a férfi valószínűleg fél. Ez természetes; elvégre információval kereskedik, ami a legveszedelmesebb árucikk.

Vörösesbarna haja van, amit olyan vastagon bezselézett, hogy a vöröses árnyalat barnává sötétedett. Szeplős. Bőre könnyen leég és kipirul. A férfi skót, eredetileg Glasgow-ból jött, akcentusát soha nem vesztette el, holott már húsz éve, hogy ideköltözött, tizenhét éves korában.

– Mi dolga van itt? – kérdezi Julia, megállva a férfival szemben az üres előtérben.

Ipari tisztítóviasz szaga keveredik a gyanúsítottaknak felszolgált, állott vacsorákéval – sok közülük olyan húsból készül, amelyet valami oknál fogva nem kell hűteni, és csak évekkel később jár le a szavatossága.

A legtöbb lámpa le van kapcsolva. Julia elképesztően romantikusnak találja ilyenkor a rendőrséget, mintha egy múzeumban lenne zárás után, ahová csak neki van bejárása; vagy egy film díszletében, ahol kedvére járkálhat, egyes-egyedül.

– Ez is, az is – mondja Price.

Okos pasas, taktikus. Aligha árulja el az okot.

– Vagyis? – kérdezi Julia.

Price-ból nehezen szednek ki bármit: ő csak Juliának jelent. Gyors észjárású, simlis, még vicces is; de sosincs őrizetben. Julia majdnem minden esetben semleges terepen tárgyalt vele.

Megérkezik az ügyeletes őrmester egyetlen pohár kávéval. Julia rápillant.

– Csak magának csinált? – szólal meg.

Az őrmester nem foglalkozik vele.

Julia visszanéz Price-ra, aztán felsóhajt, majd elsétál a hátsó iroda felé, és megáll a konyhánál. Készít egy teát három cukorral, tejjel, kicsit lehűti, hogy csökkentse a kockázatot. A tűzforró tea nem megengedett az őrsön, mert fegyverként használható. A pohár melegíti az ujjait. Legszívesebben felhajtaná – egész nap egyetlen italt ivott, a Nando’sban –, de végül nem teszi meg. Túl sok a dolga. Ki kell derítenie, mi a helyzet Price-szal. Utána akar járni az étterembeli gyilkosnak. És a legfontosabb: úgy fest, meg kell találnia egy eltűnt nőt.

Price már nyújtja is a kezét, ahogy Julia visszaér a teával.

– Ó, hölgyem – mondja Price örömmel. Belekortyol. – És még cukor is van benne. Ezért borravalót érdemel. Mennyi a semmi tíz százaléka?

Durván felnevet. Fanyar a humora, de egyvalami biztos: ha fordított lenne a helyzet, ő is hozna teát Juliának.

A nő elmosolyodik, és kerüli az ügyeletes őrmester tekintetét. Inkább ítélje el egy kollégája azért, mert túl bizalmas, mint hogy egész éjjel Price-on járjon az esze, hogy vajon ivott-e valami meleget aznap, azon a héten. Julia semmihez nem ért annyira, mint az éjszakai töprengéshez. És igazság szerint a napközbeni töprengéshez is.

– Sok szerencsét! – búcsúzik Price-tól.

Ő némán ráemeli a poharát.

Amint visszamegy az irodájába, mielőtt eligazítaná a csapatát, ránéz a gyilkos aktájára. John volt, John Gibbons. Megkér egy biztonsági őrt, hogy ellenőrizze, bent van-e még a bristoli büntetés-végrehajtási intézetben. Az a fickó az étteremben valaki más lehetett. Julia a kezébe temeti az arcát. Két ügyet elvégzett, egy még hátravan. Este nyolc, és arra gondol, milyen lenne egy szupermarketben dolgozni. De az a helyzet, hogy semmi mást nem szeretne csinálni. Semmit nem szeretne úgy, mint ezt. És senkinek nem lehet kiegyensúlyozott kapcsolata azzal, amit szeret.

* * *

Julia kitűzi Olivia polaroidképét az eligazítóhelyiség táblájára. Ósdi szoba: álmennyezet, rettenetes szőnyegek. Valami okból kifolyólag a takarítók ide nem járnak olyan gyakran, mint a többi irodába, ezért tele van koszos kávéspoharakkal, Portishead állandó dohosságával és a régi nyomozások irataival.

A hetvenes évekbeli szalagfüggöny kirekeszti az éjszakai eget, Julia ránézve azon tűnődik, vajon látott-e bárhol több estét, mint itt. Ez nem a Nando’s melegsége a lányával, de bármennyire is furán hangzik, Julia számára ez talán még annál is több: ez az otthona. Mintegy ennek bizonyítékaképp leveszi a cipőjét, és beleveti magát a nyomozásba, hogy legalább egy időre az legyen, akinek lennie kell. Detektív, akinek minden egyéb csak másodlagos.

A csapat ott sorakozó többi tagja fáradtnak tűnik. Néhányan még el se mentek. Néhányukat vacsora mellől, randiról, szülői értekezletről szólították el. Portisheadben nincs állandó készenléti csoport. Amikor az esetet nagy kockázatúnak nyilvánították, kapkodva behívtak néhány elemzőt és nyomozót más csoportokból is, Julia pedig azt reméli, lesz köztük pár jó ember. Akit kedvel, azt kedveli. Ez ellen nem tehet semmit.

Felpillant Olivia fényképére. Karcsú és szőke, de orra környéke erőteljes, amitől feltűnő jelenség lesz. Julia kinyújtja a kezét, hogy kisimítsa a polaroidot. A gyurmaragasztó, ami rajta volt, majdhogynem haszontalan: régi és száraz; olcsó rendőrségi anyag. Ez a lány útlevélképe: az Instagramja túl művi volt, ahogy szív alakú napszemüvegben egy fagyi mögül kukucskál. Hatalmas mosolya van, fogai ferdén állnak. Tökéletes tökéletlenség, amilyen csak egy fiatal lehet.

Julia a szemébe néz, és azt gondolja, valójában senki nem tűnik el. Önmaga elől semmiképp. Csak a hátrahagyottaknak hiányzik.

Lehet, hogy még nem tudja, mi Olivia végzete, de a sajátját ismeri: álmatlanság. Hogy túl sokat beszél otthon a bizalmas részletekről. Hogy Genevieve – ebben már most túlságosan hasonlít Juliára – rákattan a témára. Art pedig úgy érzi, hogy kizárták, noha nem mondja ki.

Két elemző egy férfiról beszélget, akit előző éjjel tartóztattak le.

– Buddha-szobrok – mondja David Briannek.

– Miii?

– Amikor a törvényszékiek megvizsgálták a szobrokat, nyilvánvalóvá vált, hogy feldugta őket a…

– Jól van – mondja Julia, visszafojtva a vigyorát. Mindent tud erről az ügyről. – Elég a Buddhákból és a…

– Kérlek, mondd, hogy valami jó, érdekes ügyünk van!

Ezt Jonathan, Julia kedvenc detektívje kéri. Tizenöt éve dolgoznak együtt. A férfi Julia elemzőjeként kezdte, aztán felvették a rendőrséghez. Bár jóval fiatalabb volt Juliánál, és akkor még a telekommunikációs jelentésekért felelt, Julia vele ette meg a szendvicsét ebédidőben a kinti falnál, és örült, hogy talált valakit, aki olyan, mint ő: egy részletekért rajongó ember, aki mindig, de tényleg mindig hazaviszi magával a munkáját, mind fizikailag, mind érzelmi értelemben. Miután Jonathant előléptették, Julia egy szívesség árán elintézte, hogy a férfi ott maradjon a bűnügyi részlegnél.

Julia kétértelmű képet vág, még nem felel.

– Ezt igennek veszem – mondja Jonathan. Ugyanolyan elhivatott, mint Julia, pillanatok alatt szívja magába az információkat, ami kétségtelenül elemzői múltjából ered. A stratégiája annyi, hogy csak kérdez és kérdez: telefontársaságokat, légitársaságokat, bárkit. Egyszerűen elismétli a kérését, aztán újra meg újra telefonál. Az a szavajárása, hogy „Ráérek tartani a vonalat”. Sokszor gépel úgy, hogy a telefont a vállához szorítja, miközben a háttérben hallani az ügyfélszolgálatok hívásvárakoztató zenéit.

Az eligazítóteremben igencsak hűvös az idő, lába hidegnek érzi a szőnyeget. Késő április van, de még mindig fagy, mintha csak január lenne. Nathan Best, Julia második kedvenc nyomozó őrmestere kinéz az ablakon.

– Holnap havazni fog – mondja. – Az eszem megáll.

– A hó nagyszerűen konzervál – mondja neki Jonathan.

– Ne beszéljünk konzerválásról – veti ellen Julia. – Beszéljünk arról, hogy élő embereket találunk meg.

– Ez a mostani hasonlít a tavalyira? Azt képtelen lennék újra végigcsinálni, komolyan – mondja Jonathan.

Julia becsüli az őszinteségét: ő is ugyanígy érez. Tavaly tavasszal egy Sadie nevű nő tűnt el hazafelé tartva, ő is látszott a köztéri kamerán. Az egyetlen reményteli momentum az volt, hogy magával vitte az útlevelét; bár ezt egyik repülőtéren sem használták. A nyomozás hónapokig tartott; félidőben ugyan érkezett egy bejelentés arról, hogy látták a nőt, de semmire se mentek vele, csak mindenkit felkavart. Megkettőzték az erőfeszítéseiket, egyre nagyobb területet vizsgáltak át, hatalmas visszamenőleges összefoglalókat rendeltek a telekommunikációs felderítésről, letartóztattak és kihallgattak számos ismert szexuális ragadozót a területen, és egyre valószínűtlenebb nyomokat követtek. Épp nemrég merült fel, hogy újraindítják az ügyet, de olyan keveset tudtak, hogy értelmetlennek tűnt. A nyomozás újraindításának akkor van csak értelme, ha a nagyközönség képes felidézni az eltűnés addig ismeretlen részleteit.

Jonathan a kezével olyan szenvtelenül int, hogy a szőnyegre cseppen a teája. A folt feltehetően örökre ott marad. Ilyen az élet a rendőrségen. Nincsenek autós üldözések csúcssebességgel, nincsenek fedett nyomozások. Csupán az állandó pörgés erős érzete, a lepusztult irodai környezet, és valahol mindezek mögött ott van a nehezen látható, ugyanakkor mágikus kérdés: élet vagy halál. És emögött a vele járó trauma. Sadie-t sose látták többé, Julia minden igyekezete ellenére sem, s közben nemcsak az eltűnt nő családja vádolta lustasággal a rendőrséget, hanem Juliát is kárhoztatta a férje házasságuk elhanyagolásáért.

Julia élénken emlékszik az azt követő napra, amikor feladták a nyomozást. Egyikük se tudta elfogadni. A végén még egyszer végignéztek mindent, amit korábban már kétszer átbogarásztak. Hiába. Aznap, amikor feladták, Julia egyenesen hazament, a nap közepén lehevert az ágyára, és kibámult a felette lévő tetőablakon. Kihagyta Art születésnapját. A kocsit el kellett vinni a kötelező műszaki vizsgára. Négy egymást követő hónapban nem jelent meg a könyvklubban. A többi klubtag nem rendőr, nem érthetik. De ő egyedül arra a nőre tudott gondolni, a láthatatlan, szörnyű és valószínű végére, és arra, hogy ő, Julia elárulta.

Poole nyomozó őrmester lép be a szobába.

– Bocsánat – mondja. – Épp most fizettem ki egy díler óvadékát ezért, remélem, megérte.

Julia lelkében valami megnyugszik, ahogy Price-ra gondol, ahogy szabadon távozik, egy ingyentea elfogyasztása után. Az a fickó valahogy mindig a talpára esik. Újra beidézik majd, de újra kimászik belőle.

Kezébe fog egy piros filctollat, és rajzol egy nyilat a táblára. A filctoll felsikít, a szoba pedig elnémul, mintha Julia a poharát kocogtatta volna meg figyelemért.

Beszélni kezd:

– Amit tudunk: Olivia Johnson huszonkét éves. Beceneve Kicsi O. A reklámiparban dolgozik. Április huszonhetedikén aláírja a szerződést egy társbérletre. Április huszonnyolcadikán, tegnapelőtt, beköltözik abba a házba Portishead központjában. – Rápillant Bestre, aki láthatóan koncentrál, aztán Jonathanre néz, aki lesi a kihívást. – Azt az éjszakát a szobájában tölti, kicsit kicsomagol, másnap reggel pedig elmegy egy állásinterjúra Bristol központjába, egy Reflections nevű reklámcéghez. Nem tudjuk, előtte hol dolgozott, de a főbérlőjének írott levelei alapján Walton Bay-ből költözött ide. Aznap késő éjszaka ír egy üzenetet a lakótársainak; azt mondja, kérlek, gyertek. Egy csókjellel zárja. Helyszínt nem nevezett meg benne. Aznap éjjel korábban a térfigyelő kamerák Portishead főutcáján látták. Megkaptuk a felvételt. Ma reggel a lakótársai jelentették be az eltűnését. Eltartott egy darabig, amíg a jelentés eljutott hozzánk, és az apja, akit időközben telefonon kihallgattunk, segítőkész volt.

Juliát leginkább a lakótársaknak írott üzenet aggasztja. Kérlek gyertek x. Ez a szöveg jellegzetes női riasztás, amit Julia szerint egyetlen szándékkal küldhet valaki: mentsék meg. Vannak dolgok, amelyeket az ember nem azért tud, mert rendőr, hanem azért, mert nő.

Áttekintik, amit Julia tud. Végignézik Olivia barátait, ismerőseit, az Instagramja alapján az általa rendszeresen felkeresett helyszíneket, aztán Julia elkezdi kiosztani a feladatokat, és arra gondol, Genevieve-et ez hogy érdekelné.

– Mit nem adnék, hogy ott lehessek egy eligazításon – szokta mondani a lánya.

Azelőtt vegyes érzésekkel viseltetett iránta, ám most Genevieve megszállottja lett annak, amit ő true crime-nak nevez, Julia pedig a munkájának.

– Szó sem lehet róla – felelte akkor Julia.

Genevieve élénk érdeklődése a rendőrség iránt aggasztja Juliát, többféle okból is, de ezt a beszélgetést nem most fogják lefolytatni.

Poole félbeszakítja, mielőtt valóban belekezdhetne:

– Miért a magas kockázat? – kérdezi.

Julia nem lepődik meg: Poole kételkedő típus, az a fajta ember, aki megfelelő körülmények között még a saját létezését is megkérdőjelezné.

– Csak hogy az ördög ügyvédje legyek – teszi hozzá, mintha csak alá akarná támasztani azt, amire Julia gondol.

Az élet egyik nagy igazsága, hogy annak, aki úgy érzi, el kell játszania az ördög ügyvédjét, leginkább egy jó adag ginre és egy kiadós dugásra lenne szüksége. Kezdj el élni! – gondolja Julia gúnyosan.

– Nem tudunk róla, hogy a korábbiakban lettek volna mentális problémái. Csinos nő, feltehetően egyedül volt éjszaka, írt egy üzenetet a lakótársainak, amiben kérte, hogy jöjjenek érte. Talán érdemes utánanézni, nem? – mondja Julia ahelyett, amit gondol, bár hangja kellően éles.

– Rendben van – mondja Poole feltartott kézzel, és végigsimít kopasz fején. – Nem kell a torkomnak ugrani, Julia.

Julia elbeszél Poole mellett, berendeli a köztéri kamerák és a telefonos felvételek anyagait, elrendeli a szülők formális meghallgatását, a lakótársak kikérdezését, valamint az ujjlenyomatok keresését. A stratégiája mindig is abban állt, hogy még az elején annyi időt – és pénzt – öl az eltűnt személy ügyébe, amennyit csak tud. Szokás szerint betartja a kritikus első időszakra vonatkozó szabályt: azonnal láss munkához hatékonyan, a többi majd jön magától. Nem is érti, hogy dolgozhat más másképpen. Az információ Julia számára létfontosságú, méghozzá minél nagyobb mennyiségben. Végső soron ez fogja elárulni, hogy Olivia rejtőzködik-e valahol, elrabolták, vagy meghalt: más eshetőség nincs.

Julia nagy lendülettel visszasétál az irodájába, hogy nekikezdjen a saját feladatainak. Nincs rajta cipő, félig-meddig elégedett, de bűntudatosan gondol Genevieve-re és Artra a Nando’sban. Genevieve csak néhány évvel fiatalabb Oliviánál. Akár vele is történhetett volna az eset.

* * *

Julia szereti, ha a csapata tagjai egyenként jelentenek neki, és szereti megnézni mindazt, amit mutatnak neki. Ez jóval több munkát jelent, mint amennyit egy főnyomozónak el kellene végezni, de nem tehet róla. Az érzést nem kapja meg az ember egy e-mailtől vagy egy steril jelentéstől.

Jonathan ott ül Julia irodájában, makacsul kifelé bámul a lamellás redőnyön, amit a nő tavaly a saját pénzéből szereltetett fel. Tudja, hogy ez nem a normális eljárás, de a felettesei nem állították le, és most van egy fehér faredőnye, amelyet be tud fordítani, hogy kizárja a világot, vagy teljesen kinyithatja, és beengedheti a napfényt. A jobb kéz felé eső fal tiszta üveg, amelyet csinos fehér redőny takar, pont, mint otthon. Irodája többi része takaros kuckó, egy sarokasztallal, tele saját pénzen vett holmikkal: lámpa a Nextből, egy Apple Macintosh, mert ő azt szereti. Magyarán olyan ez, mint a saját szobája otthon, áthelyezve az irodájába.

Pár óra telt el, kicsivel múlt este tíz. Julia mindeddig folyamatosan koordinálta a keresők, az elemzők és a bűnügyi szakértők egyre növekvő csapatát. Örül, hogy láthatja Jonathant, aki levette nagy, fekete keretes szemüvegét, és a szemét dörzsöli. Jegygyűrűje az asztalhoz koppan, ahogy a szemüvegéért nyúl, hogy visszategye.

A felesége alig néhány hónapja szült. Juliának kényszerítenie kellett, hogy vegyen ki szabadságot. Végül egy héttel a szabadság lejárta előtt mégis visszatért, szeme ragyogott az örömtől, hogy az élete egy pillanat alatt ekkora fordulatot vett. Szereti a gyereket, de munkamániás. Akárcsak Julia. Az édes kis újszülöttje belőle sem ölhette ki a szenvedélyét, hogy megoldjon eseteket, összeillessze a dominó darabkáit, hogy embereknek segítsen, és hogy közelebb kerüljön a legcsalókább dologhoz: az igazsághoz.

Julia keresztbe tett lábbal ül a székén.

– Rendben, mondd, mit tudsz – mondja.

– Barátkozzunk a gondolattal – mondja Jonathan. – Attól tartok, a lány az I generáció tipikus tagja.

– Milyen I?

– Erőteljes internetes jelenlét. Z generációs, de biztos vagyok benne, hogy ő azt mondaná, ne címkézzünk fel egy teljes generációt, mert az egyáltalán nem egységes.

– Hirtelen nagyon, nagyon öregnek érzem magam – mondja Julia szárazon.

– Hadd kezdjem az Instagrammal – mondja Jonathan.

Julia vendégszékén ül, amelyet pontosan erre találtak ki, a beceneve Kihallgatószék. Megnyitja Olivia Instagramját a számítógépén, és együtt nézik. Jonathan is jobban szeret megmutatni valamit, mint beszélni róla, bár ez azért van, mert, ahogy egyszer elárulta, valójában nem nagyon szeret beszélgetni az emberekkel.

Az Instagram grid szelfiket, virágokat, könyvrakásokat tartalmaz. Elmés képaláírásokkal.

– Ki tudnád nyomtatni nekem az összeset? – kérdezi Julia. – Átnézzük együtt is, de megkaphatom? És minden mást is: az e-mailjeit, a tweetjeit, bármit.

– Már mindent jó előre megcsináltam, barátom – mondja Jonathan, majd felemeli a mappát, hogy megmutassa alatta a kinyomtatott anyagokat. – Bár neked is át kéne állnod a digitális világra.

Julia félmosolyt villant.

– Szó sem lehet róla.

Számára van abban valami valóságos, hogy az ágyában lapozgathatja az anyagokat. Tapintható, mintha csak valami titok rejtőzne az oldalak között, amelyet az éjszakai levegő feltár.

– Oké, oké. Na szóval: ez az utolsó fénykép; nyilvánvalóan a portisheadi Starbucksban készült tegnap, igaz? Látod a feltűnő márkajellel ellátott ablakot? A lány VSCO-szűrőt használt.

Jonathan középkorú nyomozó, aki annak részletes elemzésére specializálódott, hogy hogyan élik a fiatalok az életüket online. Mindenről tud: a TikTok-os divatokról, az incelekről, a tumblrös öngyilkossági paktumokról. És a Julia által ismert detektívek közül neki vannak a legjobb ösztönei.

– Igen.

Ráközelít. A fényképen egy feltűnő citromsárga kabát látszik egy bárszéken, egy megnyitott laptop és egy kávé. A felirat: Mintha nyár lenne.

– Van egy térfigyelős felvételünk egy nőről ehhez hasonló kabátban – mondja Jonathan. – Alig pár száz méterre attól a Starbuckstól.

Julia visszafojt egy érzést, vagy ilyesmit, amit nem akar megnevezni. Tavaly tavasz óta a térfigyelő kamerák már mindig Genevieve-re fogják emlékeztetni. Pontosabban arra, amit Genevieve tett.

– A fodrászüzlet előtt készült a felvétel. Ott a sárga kabát, látod? Egy nő távolodik az utcán.

Szemcsés kép, felülről, de színes, és – Julia számára legalábbis – biztosan Olivia van rajta. Ugyanaz a jól felismerhető, világos haj, természetes szőke, lenövés nélkül. És ugyanaz a kabát, mint a fényképen. Julia leállítja, és ráközelít. Vajon a lány tudta akkor, hogy ezek lesznek az utolsó másodpercei azelőtt?

– Igen. Ez Olivia – mondja Julia.

– Így van. Tegnap este nyolc harminckor. Oké? És itt jön a furcsaság.

Jonathan újra megnyomja a lejátszást. Olivia jobbra lekanyarodik a főutcáról, és befordul egy mellékutcába. A felvétel még öt percig tart, emberek jönnek és mennek rajta, kései vásárlók, ilyen-olyan ingázók, egy csapat iszogató ember. Mint oly gyakran, Jonathan hagyja, hogy a bizonyíték magáért beszéljen.

– Igen? – kérdezi Julia.

Jonathan a telefonján megnyitja a Google Mapset.

– Itt van az az utca. Blindman’s Lane, egész pontosan ez a neve.

Jonathan utcanézetre váltva rámegy a sikátorra. Amíg Julia nézi, jön egy üzenet a férfi feleségétől, egy fényképes ikonnal, azt írja: Lefekvés, MEGINT. Feltehetően a kisbabáról beszél.

– Nem megy tovább – mondja a férfi, átpörgetve az üzenetet. – Zsákutca. Nézd.

Valóban; a sikátor egy ház téglafalában ér véget, ami teljesen lezárja. Nincs ajtó, nincs rányíló ablak. Semmi.

– Ki már nem jön a lány. Ötórányi felvételt néztem át, felgyorsítva – folytatja Jonathan.

– Még mindig le van zárva az az utca? A Google Maps pontos?

– Négy egyenruhás tiszt ellenőrizte. És én magam is lementem oda. Egyébként – bökött hátra a hüvelykujjával – nincs messze.

– Nincs létra? Tűzgátló ajtó? Pincébe vezető akna? – kérdezi Julia, ráközelítve a képre.

– Nem, nincsen – feleli Jonathan.

Bezárja a Google Mapset, és megnyitja a felesége üzenetét. Tényleg egy róla és a babáról készült fénykép az, a kicsi most már négy hónapos lehet.

– Nagyon édes – mondja Julia.

– A kisujja köré csavart minket. A lefekvés neki semmit se jelent.

– Nos – mosolyodik el Julia Genevieve-re gondolva –, tizenöt-tizenhat év múlva már délig fog aludni.

Jonathan mosolygó szeme találkozik Julia pillantásával.

– Vettünk neki egy okoságyat. Azt mondják, majd az ringatja el helyettünk.

– Hát hogyne. Sok szerencsét – válaszolja Julia. – Nekem is meg kell néznem ezt a sikátort – mondja. – Nem igaz?

A férfi az ajtó felé int, mintha azt mondaná: menj csak, de aztán ő is vele tart. Micsoda úriember!

Nagyjából negyed mérföld az út a sikátorig. Ahogy elindulnak, az őrs tűzjelzője megszólal. Állandóan ezt csinálja, és nem javítják meg. Nem törődnek vele, gyorsan haladnak a sikátor felé, Julia elméje szüntelenül dolgozik.

– Hát soha nem áll le a belső monológod? – Ezt Art, a férje (technikailag még mindig az) mondta neki évekkel ezelőtt. Ez a mondat valahogy azóta kísérti.

Odakint jéghideg van, a levegő száraz, fagyos, az utca csendes. Portishead éjszakai élete még nem tért magához a pandémia óta; talán senki másé sem. Előttük a néma utca fagyos, a kövezet sikamlós a lábuk alatt.

– Azt hiszem, ez komoly ügy lesz – jegyzi meg Jonathan. – Rengeteg forrásra lesz szükség. A lány élénk életet él a közösségi médiában. Több mint egy éve naponta posztol. És semmi oka arra, hogy eltűnjön.

Julia azt kérdezi:

– Milyen ember?

– Hmm – mondja a férfi, és Julia vár. Jonathan jó emberismerő. – Önfejű. Baloldali. Olyan… eleven, a megjegyzései mind elég… szókimondók.

Julia bólint. Már meg is kedvelte Oliviát.

A sikátor könnyen felismerhető: rendőrségi szalaggal zárták le, két rendőr felügyeli. Minden bűnügyi helyszínnek minősül, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője, de Juliát meglepi, hogy két rendőrt állítottak ide: Portishead kicsi, alulfinanszírozott, rosszul felszerelt, a csapatnak minden nagy ügynél együtt kell működnie a bristoli, avoni és somerseti kollégákkal.

Megáll, és a sikátorra néz. A rendőrök felvont szemöldökkel észlelik, mást nem tesznek. Nem lepi meg őket a hirtelen felbukkanása, ahogyan mást sem lepne meg a testülettől; és abban sincs semmi szokatlan, hogy Jonathan is vele van. Julia odafigyel, kivel dolgozik, elvégre nem ezt tenné bárki más is?

Baloldalt egy fodrász. Régi kövek, sok évvel ezelőtti vízkár nyomaival. Jobbra egy pub, vörös téglás, újszerű, mégis legalább négy évtizede nyitva lehet. Középen pedig a sikátor. Teljes mértékben zsákutca. A végén a téglafal a negyedik vagy az ötödik emeletig tart. Julia a sikátor bejárata előtt lassan körbesétál.

– A lakóházból nem lehet kijutni a sikátorba – mondja Jonathan, amikor mellészegődik.

Juliát nem lepi meg, hogy a férfi is bejárta ugyanezt az utat. Néhány ember tudni akarja, miért vannak úgy a dolgok, ahogy, mások nem. Szerencsére Jonathan az előbbiek közé tartozik.

A férfi az új építésű lakóház felé mutat. A fodrászat és a pub mögött emelték, elfoglalja a sikátor teljes hátsó részét.

– Ez nem most került ide, ugye? – kérdezi Julia.

– Hát nem tegnap adták át – mondja nevetve Jonathan.

– Jogos.

Visszamennek a sikátor bejáratáig. Julia telefonja megzizzen, a bátyjától jött üzenete. Nyílt szívű, mindig vidám, nagyra nőtt gyerek – Julia el se tudja hinni, hogy ügyvéd lett belőle. Pár éve a bűnözők védelméről átállt a polgári jogra, szerencsére még azelőtt, hogy szembekerültek volna egymással. El nem tudom mondani, milyen boldog vagyok. Nézem a Saved by the Bellt, míg keresetlevelet fogalmazok – írja. Julia mosolyog, és zsebre teszi a telefonját.

Felveszi a védőöltözetét. Szabály szerint, szabály szerint, szabály szerint. Ez is a mantrái közé tartozik. Egy bűnös Julia hibája miatt nem fog szabadon elsétálni. És ártatlant se ítélnek el miatta.

Bemegy a sikátorba, átbújik a rendőrségi szalag alatt, és kesztyűs kézzel végigsimít a hátsó falon, a szegélyen, ahol az épületek találkoznak. Rés nincs rajta. Semmilyen bejárat. Az első lakásablak legalább hét méter magasan van. Julia körülnéz, elméje feszült.

Semmi. Semmi nyom, hogy valahol létra lett volna. Nincs aknafedő. Se csatorna. Semmi. Olivia nem vitt magával semmit. Jonathan elmondása szerint jármű se hajtott be vagy ki.

A sikátorban egyedül két kék szemeteskonténert találnak. Julia emlékszik a hírekből egy esetre, évekkel korábban, ahol a skót rendőrség egy, a mostanitól nem nagyon különböző esetben nem vizsgálta meg ezeket, és ennek katasztrofális következményei lettek. Egy eszméletlen ittas fiú volt az egyikben, akit a hulladéklerakóba szállítottak. Csak két nappal később fedezték fel, amikor már késő volt.

– A konténereket kiürítették? – kérdezi Julia a közrendőröktől.

– Senkit nem engedtünk ki vagy be, mióta megtaláltuk a felvételt – mondja egyikük, Ed.

Fiatal, alig húszéves, izomkolosszus, proteinporos teát iszik, amit Julia hihetetlenül aranyosnak tart.

– Jó. Ne is tegyétek – mondja. – Senki nem jöhet ki vagy be.

– Természetesen – felel a fiú, izmot villantva felé.

– A kukákhoz se érjetek hozzá – mondja Julia. – Jelzem, nem súlyzók!

Ed felvihog.

Julia kesztyűs kézzel meghúzza az egyik konténert. Könnyen mozdul. Kinyitja mindkettő fedelét, és beléjük néz. Semmi. Az egyik érintetlen, láthatóan sose használták, tisztítófolyadék szaga nem érződik belőle. A másikban egyetlen doboz Carling hever, de ami kifolyt belőle, már rég odaszáradt, sötétbarna folt.

A belső listájára felveszi, hogy ujjlenyomat-keresőket és bűnügyi szakértőket küldjön a kukákhoz. Ez a szakértelme mostanra élő, lélegző lénnyé vált. Ahogyan a feladatok feljebb ugranak a prioritások listáján. Az ügyek megrostálásának misztikus, mégis módszeres tudománya ez, amikor a nagyobb ügyek természetes módon emelkednek a felszínre, a finomabb szemcsék pedig lent maradnak. A lista önmagát rendezi újra egy éjszaka alatt, vagy zuhanyzás közben, vagy épp, amikor neki a férjére kellene figyelnie. Julia többnyire jól csinálja. De nem eléggé.

Tekintetét a földre szegezi. Rágógumi. Pár kavics. Semmi egyéb. Ő vért keres. Fegyvert. Dulakodás nyomát. De semmi nincs itt.

– Jól van – mondja magában, ahogy még egyszer körbenéz, és elmegy.

Fázik. Sok a tennivalója, de itt semmi dolga.

Jonathan nyilván hallotta őt, mert megjelenik a sikátor bejáratánál, és azt mondja:

– Elképesztően furcsa, igaz?

– Abszolút – mondja zavartan Julia. – Egyetlen hihető magyarázat se jut az eszembe.

– Kötél egy ablakból? – javasolja a férfi.

Na ezért szeret Julia Jonathannel dolgozni.

Fejét visszafordítja a sikátor belseje felé, a falakat nézi, kopásnyomokat keres, apró lyukakat, bármit. De csak tiszta téglák vannak ott, és habarcs. Más semmi.

– Minden apró térfigyelős felvételre szükségem van erről a sikátorról – mondja.

– Igen – feleli lassan Jonathan. – Igenis. Elküldöm. De én már megnéztem. Esküszöm, hogy nem jön kifelé.

* * *

Tizenegy óra múlt, Julia pedig elhagyja az őrsöt, elnehezült szemmel, miután egy ültő helyében megnézett négy videót a monitorján, aztán újabb négyet. Minden egyes kamerát és minden egyes percet végignézett. Alig pislogott, megismételte Jonathan munkáját.

Nem lehet igaz, mégis az: Olivia bemegy a sikátorba, de nem jön ki. Senki más nem megy be oda. A kukákat se viszik ki vagy be. Reggel két órakor bemegy egy róka, aztán távozik. Se autók, se emberek. Semmi. Felhívta a pubot, és kiderítette, hogy a kukákat nem használják. A fodrásszal reggel fog egyeztetni.

– Akkor minek vannak ott? – kérdezte Julia, de a pub vezetője nem tudott kielégítő magyarázattal szolgálni.

A kukák rajta vannak Julia listáján, valahol a közepén. Zavarják, mint a szemtelen légy. Gondolkodj, nyüstöli magát. Gondolkodj rendhagyó módon.

Odasétál ősrégi autójához, amit egy mérfölddel arrébb parkolt le annak ellenére, hogy az őrsön fenntartott helye van. A helyi bűnözők videóra veszik, melyik autók járnak ki és be a rendőrségre, és felteszik a YouTube-ra; isten tudja, mi célból. Mindamellett Julia nem óhajt megjelenni egyik ilyen videón sem.

Megdörgöli a homlokát. Úgy érzi, száz év telt el azóta, hogy eljött a Nando’sból. Talán Artnak igaza volt a munka és a magánélet egyensúlyát illetően. Pedáns ember, olyan, aki szépirodalmi regényeket olvas a vécén; Artnak valóban sokszor van igaza, de ez nem jelenti azt, hogy ne fájna.

Julia bűntudatosan megnézi, mikor volt utoljára aktív Genevieve. Két perce.

– Fent vagy? – írja neki.

Genevieve nyomban visszahívja, ahogy Julia akarta is.

– Mindig – mondja a lány.

– Én is – feleli mosolyogva Julia.

Milyen csodás, hogy Genevieve, a cuki kis pólyás, egykoron a napszemüvegek szerelmese és a hangulatváltozások nagymestere, mostanra felnőtt, és fel lehet hívni egy késő éjszakai beszélgetésre. Ő is álmatlanságban szenved. Julia lehunyja a szemét. Nem bánja, amit a lányával tett.

– Hogy vannak a bűnözők? – kérdezi Genevieve, mint szokta. – Megvan a rendszám. Kéred?

– Szuper vagy – mondja Julia, és leírja, tudván, hogy valószínűleg nem fogja felhasználni. – Az eltűnt személy nem sokkal idősebb nálad – teszi hozzá.

– Gondolom, akkor egy időre a Nando’s is ugrott? – kérdezi Genevieve, Julia pedig elgondolkodik, mit válaszoljon. A lányával az a helyzet, hogy nem mondja ki, amit érez. Elő kell bányászni belőle, mélyfúrást kell végezni, saját elméleteket kell felállítani róla annak alapján, amilyen megjegyzéseket tesz. Mostanában meg különösen.

– Sajnálom, de igen – feleli Julia. Ahogy lánya hangja eljut hozzá a vonalon át, Julia úgy véli, rendben van. – Hoztál haza nekem kaját?

– Megettük – mondja Genevieve teljes nyugalommal. – Halálra tanulom magam – teszi hozzá.

A felszín alatt Genevieve alkalmazkodó személyiség: boldog, ha keményen dolgozhat, és belesimulhat a rendszerbe. És még mélyebben, nos, azt ki tudhatja?

Julia lélegzete felhőt képez a hideg áprilisi levegőben, ahogy gyalogol. Átvág a parkon, a vaskapu énekel mögötte, az ég szederfekete. Senki nincs köröskörül, csak ő; csak ők.

Art karácsonykor vallotta be neki. Sejthette volna, hogy ez lesz. Egész nyáron és ősszel alig látta a férjét.

Ez is egy olyan tejfehér fényes reggel volt. Az idő enyhe, esős, néha kisütött a nap. Utcájuk teljesen néma. A levegőt megtöltötte a nosztalgia zümmögése, olyasmik után, amiket évente csak egyszer csináltak: pulykát sütöttek, lejátszották a „Stay Another Day”-t az East 17-től, felaggatták a húsz éve meglévő poros díszeket. Genevieve ajándékokat bontott fel, Julia kelbimbót pucolt a tésztaszűrőbe a kanapén, bár még csak reggel tíz óra volt. Julia emlékszik, ahogy Genevieve azt mondja Alexának: „Jaj, csak Mariah Carey-t ne!”, pontosan azelőtt, hogy Art felpattant, és a konyhába ment volna. Annyira gyorsan, minden ceremónia nélkül tette, az ajándékbontás kellős közepén, hogy Julia meglepetten követte.

Amikor belépett, Art ránézett:

– Lefeküdtem valakivel – mondta. – Valaki mással – tette hozzá, mivel még a traumatikus pillanatban is pedáns volt. Két szó. Julia életének legrosszabb szavai. Art ujjbegyei elfehéredtek, ahogy a pultra támaszkodott velük.

Azt tette, amiről úgy gondolta, múltbeli és jövőbeni énjei kívántak volna tőle, noha úgy tűnt, átcseppent valami alternatív valóságba, ahol nem volt agy, és nem volt egyáltalán semmiféle érzelem. Azt kérte a férjétől, hogy soha többé ne szóljon hozzá. És valóban, azóta gyakorlatilag nem beszélnek egymással. A házasság hátországába sodródtak, ő pedig most afféle tetszhalott állapotban létezik. Nem kérte Artot, hogy költözzön el, de azóta külön hálószobában alszanak, egy vékony fal két oldalán, így szinte egymás légzését is hallják.

Genevieve egy hét után megsejtette.

– Nos, valami történt – mondta tinédzser módra. Nem volt választásuk, elmondták neki, mire ő Juliához fordult, és azt kérdezte:

– És, az ember nem hibázhat?

A tinédzserek tudnak ám csípősen fogalmazni, de Julia erre nem számított. Azt kívánta, bárcsak golyóálló mellény lenne rajta. Genevieve nyilvánvalóan a saját hibájára utalt, amelyet hónapokkal azelőtt követett el, Julia pedig hirtelen úgy érezte, az egész elmúlt évet elcserélné valami jobbra.

– Hol vagy most? – kérdezi most Genevieve. – A közelben? Készíthetek forró csokoládét…

– Már majdnem a kocsinál – mondja Julia.

– Rázós ügy? – faggatózik a lány. – Mármint az eltűnés.

– Nagyon.

– Ó. Hogyhogy?

– A nő egy sikátorban tűnt el, csakhogy az zsákutca. Nincs kijárata. Ezt fejtsd meg – mondja Julia, közben korholva magát, hogy túl sok információt oszt meg a lányával, akit már így is túlságosan érdekel az egész, de képtelen leállni.

– Váó – mondja Genevieve. – Ez fura. Szükséged lesz a TikTok-detektívekre az ügyhöz.

Juliának nevetnie kell.

– Talán tényleg.

– Hogy is mondják? Egy testet nem tudsz elrejteni, de egy test száz darabját igen?

– Jézusom, Genevieve – mondja Julia.

A lány korábban azt gondolta, hogy Julia karrierje egyszerre unalmas és frusztráló. Az volt a benyomása, hogy Julia azzal tölti a napjait, és azért marad le a családi vacsorákról, mert piti bűnözőket kap el. Erre most tessék. A hulláktól való megszabadulás módszereiről beszél. A gondolat nyugtalanítja Juliát.

– Oké. Tíz perc, és otthon vagyok. Szeretlek.

Leteszi. Még tíz percig se tart, amíg hazaér az új otthonukba. Mindazok után, ami Arttal történt, elköltöztek, noha úgy tűnt, a lehető legrosszabb megoldás, ha együtt költöznek el, mint egy család, mialatt ő és Art továbbra is külön hálószobában alszanak és töprengenek (illetve ez ügyben Julia csak a maga nevében nyilatkozhat). De egy olyan házat találtak, amire évek óta vártak. Art pedig azért jött velük, mert pillanatnyilag egyiküknek se jutott eszébe jobb megoldás.

Most tehát övéké az otthon, amelyre mindig is vágytak: egy ikerház, amely a Sugar Loaf partra néz Portishead mellett. A csodás helyszínnek megvan azért az ára: a téli viharok idején homok záporzik az ablakokra, és befúj a repedéseken. Julia mindenütt talál belőle… És teljesen odavan érte.

Kilép a parkból, amelyet vasrácsok vesznek körbe, melyek úgy nyúlnak a sötétbe, mint bércek a ködben, éles hegyeik majdnem teljesen láthatatlanok.

Lépteket hall.

Julia nem reagál, megtanulta, hogy ne tegye. Emlékezteti magát a rendőri hatalmára. Hogy letartóztathat valakit, megmutathatja a jelvényét. Átjárja az érinthetetlenség érzése.

Kimért tempóban megy tovább, telefonjával világít. Ha meg akarják támadni, tegyék, legyen csak világos, jól látható a célpont.

Mintegy mellékesen visszanéz a válla felett. Egy kapucnis férfi. Valójában kölyök, talán tizenhat, tizenhét lehet. Julia reméli, hogy sose tartóztatta le. A fiú testbeszédében minden arra mutat, hogy gondja van a világgal. Séta közben előre-hátra dobálja a kezét a teste mellett. Kapucniját az arcába húzta, lassan megy, mintha rengeteg ideje lenne. Julia sok hozzá hasonló férfival találkozott. Letartóztatta őket, információt szedett ki belőlük. Áldozatként vallomásokat is vett fel tőlük. Találkozott a szüleikkel, a gyermekeikkel. A fiú könnyen lehet az ellensége.

Gyorsan letér balra, hogy lássa, mit tesz a fiú. Ő elmosolyodik, aztán elmegy mellette. Julia elengedi. A fiú csak egyszer néz vissza rá. Julia reméli, hogy van hova hazamennie, ahol valaki törődik vele.

Az autókulcsáért nyúl, és csak akkor nyitja ki az ajtót, amikor a lehető legközelebb van a kocsihoz. Sóhajt egyet, ahogy beszáll. Genevieve mcdonald’sos kajája szagát érzi.

Az ülés kárpitja hidegen simul Julia bőréhez. Hagyja, hogy a szívverése lelassuljon, és Oliviára gondol; arra, hogy hol lehet. Arra a jellegzetesen női félelemre, amelyet a lány nyilván érzett; a lakótársainak írott üzenetére. Julia is ilyet küldene, ha nagy bajba kerülne?

Beindítja a motort, felkapcsolja a lámpát, aztán a fűtést. Telefonja felberreg a pohártartóban, de nem foglalkozik vele. Tudja, hogy Genevieve az, aki nyilván valami javaslatot gondolt ki.

Amint a telefon elnémul, megérzi. A jelenlétet. Vagyis inkább a távolság hiányát. A tudatot, hogy nincs egyedül.

Julia azzal nyugtatja magát, hogy mindig ezt érzi, ha eltűnt személy ügyén dolgozik; hogy ez amiatt van, hogy eltűnt egy fiatal, csinos nő; azért, mert késő van, az évszakhoz képest hideg; meg azért, mert Art ott is van, meg nincs is otthon, hogy várjon rá.

De akkor a tarkóján végigfut a hideg, és nem pusztán a félelem miatt: agyának mély limbikus rétege jön tűzbe, és küld figyelmeztető jelet az éjszakába. Valaki van a kocsiban. Julia háromig számol, aztán a belső visszapillantó tükörre néz.

Hátul egy férfi ül, símaszkot visel. Csak egyetlen szót mond:

– Vezessen.

2.

Lewis

Még nem tudom, de hamarosan jön a hívás, hogy eltűntél.

Egyedül vagyok a hátsó irodában a munkahelyemen, eléggé unatkozom, úgyhogy teljes átéléssel épp egy Oscar-díjat veszek át – ezúttal egy berobbanó filmben nyújtott alakításomért, aminek a címét még nem találtam ki. Ez pont kitölti a reggeli kávéig fennmaradó negyvenöt percet.

– Akinek a leginkább köszönettel tartozom – mondom, miközben az útlevél-hosszabbításokat a kijelölt borítékokba zárom –, az a korábbi önmagam.

Hm. Vajon ezt még Hollywood is enyhe túlzásnak tartaná?

Te mindig remekül szórakoztál ezen, és néha csatlakoztál is hozzám, ha hallottál. Ahogy fecsegek a hihetetlen speciális effektusokért felelős csapatról, akik mindezt lehetővé tették, eszembe jut, mennyire gyűlöltél itt dolgozni velem, az útlevélosztályon. Én viszont imádtam, hogy együtt voltunk: te voltál az a kiégett munkahelyi cinkostárs, akit mindig is kerestem. Te – huszonegy évesen, friss diplomával a zsebedben, valami jobbra vágyva – nem akartad elhinni, hogy apád így tölti a napjait. Még most is látlak magam előtt: az a rengeteg szőke hajad; egy fánkot emelsz a szádhoz, és azt mondod:

– Ez a nap fénypontja, és még csak nem is olyan kibaszott jó ez a fánk.

Együtt mentünk haza, és untattuk anyádat az idióta kollégáinkkal meg a pitiáner húzásaikkal: a nevükkel ellátott tűzőgépekkel, meg hasonlókkal. Egy egész adag útlevelet annyira elrontottunk, hogy nem mertük bevallani a főnöknek; hazavittük őket, és elrejtettük a pótágy alá, majd hetekig rettegésben éltünk, hogy lebukunk.

Amikor végzek a borítékokkal, abbahagyom az Oscar-beszédet. A kávé előtt még ellenőriznem kell pár útlevélkérelmet. Új fotó a meglévő útlevélhez. Új fotó. Meglévő útlevél. Még egy huszonöt perces kör, és mehetek vizet forralni…

Az agyam soha nem az a fajta volt, ami bírná a monoton robotot.

Soha, de soha nem tudtam, mit akarok csinálni. Se tíz-, se húsz-, se harmincéves koromban. Számtalan esti tanfolyamra jártam, lakatosnak, közösségimédia-menedzsernek tanultam, többnyire csak azért, hogy kizökkentsen a munkámból. Az évek során rengeteg képzésen részt vettem, de semmi olyasmit nem találtam, amit igazán szívesen csináltam volna.

Ekkor megcsördül a telefonom. Egy számsor jelenik meg, nem ismerős. Nem is sejtem, mi vár rám.

– Halló! – szólok bele.

Kimegyek a hátsó helyiségből, ahol gyenge a térerő, és bemegyek a kis konyhába. Az ajtókilincs már évek óta lötyög, az ujjaimmal támasztom meg. Közszféra: itt soha nem javítanak meg semmit.

Idebent csersavszag van. Mindenki teázik. Nemrég megint felvetettem, hogy vegyünk egy kávégépet, mire úgy reagáltak, mintha azt mondtam volna, hogy belecsinálok a vízforralóba.

– Halló! – szól bele egy női hang. Azonnal érzem, hogy baj van. – Bocsánat… elnézést – mondja. – Én… én Molly vagyok. Ööö…

A lakótársad. Sosem beszéltünk. Csak azért ismer, mert én vállaltam kezességet a lakbérre. Miért hívna engem? Az egész testem átforrósodik. Megpróbálok tízig számolni, ahogyan anyád is mindig tanácsolja.

– Istenem, Lewis – szokta mondani mérgesen. – Te mindig nulláról százra ugrasz, nem ismered az arany középutat.

Yolanda, életem józan, megfontolt szerelme.

Egy. Kettő. Három.

– Minden rendben?

– Bocsánat… bocsánat… – mondja Molly.

Gyilkosság, baleset, szívroham… az agyam ezeket dobja fel. Nem szoktak fiatalok is hirtelen holtan összeesni?

Négy. Öt. Hat.

– Mindenki gondol ilyesmire, Lewis – szokta mondani Yolanda. – Nem szabad odafigyelned rá.

Aztán Molly kimondja. Eltűntél. Pontosabban: nem tudja, hol vagy. A konyha egy pillanatra elmosódik, a szélei kifakulnak, majd újra színessé válik. Próbálok arra összpontosítani, amit látok, hogy belekapaszkodjak a jelenbe. Egy ipari méretű, Costco teafilteres zsák a sarokban. A hűtő, tele mágnesekkel, amiket az itt dolgozók – ki tudja, milyen megfontolásból – a nyaralásaikról hoztak.

Nagy levegőt veszek.

– Hogyan? Mikor?

– Tegnap este nem jött haza. És… nem tudjuk, hol van. Bocsánat a hívásért… Tudom, alig ismerjük egymást, de…

Képek villannak át az agyamon, mintha egy pakli kártyát kevernének a szemem előtt, miközben arra várok, hogy a mindenség felfedje groteszk lapjait. Kettesek, hármasok. Az akasztott ember. Az ördög.

Nem, veled ez nem történhet meg, Kicsi O. Babakorodban a szád olyan imádni valóan vidám kis O alakot formált. Aztán amikor mosolyogsz, olyan leszel, mint a fakutya. Rajtad ragadt a Kicsi O név. Felnőttél, immár a húszas éveidben jársz, de valójában maradtál, aki voltál. Vidám vagy. Optimista. Vicces. Kicsit olyan kávéházi szocialista, de hát tudod, neked még ez is jól áll.

– Hol volt?

– Nem tudjuk.

– Mondj el mindent – mondom, és jól becsukom a konyha ajtaját. Valahonnan tompa puffanás hallatszik, de nem nézek oda, mi volt az.

– Nem jött haza tegnap este – ismétli Molly. – És… a telefonja ki van kapcsolva.

Ránézek az órára, ami – teljesen értelmetlenül – a hűtő fölött lóg, pedig pontosan tudom, mennyi az idő itt, mindig, percre pontosan.

– Írtatok neki? – tör ki belőlem védekezően. Az eltűnésed megoldandó probléma, amit gyorsan rendbe kell hozni. Tévedés.

– Semmi nem megy át – mondja Molly.

Bevillan rólad egy kép. Egy szelfi, amit egyszer küldtél: az egyik borzalmas fátyolmaszkodban, amit annyira imádsz. Békejelet mutatsz az ujjaddal, arcodat nedves kendő fedi, mint Hannibal Lecterét. Ezt írtam vissza akkor is, mire küldtél egy fotót kivillantott fogakkal.

– Szóval elment, lemerült a telefonja – mondom most Mollynak. Egy húszéves nőhöz beszélek, akivel még soha nem találkoztam. A mikró üvegében meglátom a tükörképem: negyvenkét éves vagyok, csontsovány, és olyan páni félelmet élek át, mint életemben még soha.

– Nem tudjuk, hogy… hogy hívjuk-e a rendőrséget.

– Hívjátok. Én is hívni fogom – mondom.

Az ablakhoz fordulok, ami egy álmos térre néz. Kopott, mohos járdák, pusztuló növények, pedig tavasz van, az ég fakó. Ahogy kinézek erre a világra, melyre mintha fehér rolót húztak volna, Andrew jut eszembe, a barátod, és megkérdezem a lakótársadat, hallottak-e róla.

– Nem… de mindjárt felhívom.

– Rendben.

– Először az édesanyját próbáltam elérni, de csak a hangposta jött be. Nem hagytam üzenetet.

– Rendben. Majd én hívom… hívom a… felhívom – mondom.

– Oké – visszhangozza Molly, a hangja egészen halk.

Leteszem, testemet elárasztja az adrenalin. Az agyam máris magyarázatokat gyárt; és nem is keveset. Kimaradtál, esetleg megismerkedtél egy kedves új sráccal. Elvesztetted a telefonod. Vakbélgyulladásod van. Autóbaleset ért. Amnéziás vagy. De az összes esetben felhívna valaki. És te vagy a legkommunikatívabb ember, akit ismerek. Te felhívnál, vagy megoldanád, hogy valaki más hívjon. Vagy valaki belenézne a telefonodba, és tudná, hogy engem kell tárcsázni.

Felkapom a kabátomat, és ostoba, teljesen haszontalan köröket kezdek róni a konyhában.

Úgy ütöm be a számokat, mintha egy filmben lennék.

– 999, melyik segélyszolgálatot keresi?

– A rendőrséget – mondom az operátornak, miközben kimegyek a konyhából, aztán az irodából is.

– Mi történt? – kérdezi az operátor.

Én pedig csak arra tudok gondolni, milyen sokáig tartott, mire megfogantál. Tizenkilenc hónap. Aznap, amikor Yolandának megjött a tizennyolcadik havi vérzése – elnézést, ha ez túl sok információ –, bezárkóztam a fürdőszobába, és sírtam; nem is sejtve, hogy négy héttel később más miatt könnyezek majd a fürdőben. Két rózsaszín csík miatt a boldogságtól; két lélek felszabadult. De ez a küzdelem örökre nyomot hagyott bennünk. Nem is lett több gyerekünk, téged pedig úgy óvtunk, mint a porcelánt.

– Mi történt? – kérdezi újra az operátor.

De én nem felelek, mert az jár az eszemben, hogy valójában az egész terhesség alatt nem hittem el, hogy van ott egy baba. Fura, de így van. Olyan szürreálisnak tűnt. Egészen addig, amíg meg nem születtél, rá nem tettek Yolandára, és ki nem nyújtottad a kis tengericsillagszerű kezedet az ujjaimért, és belekapaszkodtál az életbe.

– Eltűnt a lányom – mondom végül. – A… lakótársai szerint nem ment haza. Beszélnem kell valakivel. Kérem… ez… egyáltalán nem rá vall.

– Rendben van, felveszek pár adatot, aztán kiküldök egy járőrt, hogy felvegye az első vallomást… Mi a címe? – kérdezi, szerintem kedvesen.

Kint vagyok. Nem emlékszem, mikor jöttem ki. A levegő friss, fagyos. Ugyanazt a levegőt szívom, mint te – ugye? –, és csak amikor erre gondolok, akkor veszem észre, hogy még mindig a konyhaajtó kilincsét markolom. Úgy szorítom, mintha az életem múlna rajta.

3.

Julia

Julia áldozatok beszámolóiból tudja: tényleges vészhelyzetben valahol az agy mélyén megnyílik egy kamra, és az ember máshogyan kezd gondolkozni. Megbirkózik olyasmivel, amiről sose hitte volna, hogy képes rá. Julia ezt most tárgyilagosan észleli saját magán, mintegy a baljós nyugalom ködén át.