ADY ENDRE
ÖSSZES KÖLTEMÉNYEI

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-01-2610-4

www.greenlightpalyazatok.hu

Vissza nem térítendő támogatások

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

Tartalomjegyzék

ÚJ VERSEK - 1906

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

A MI GYERMEKÜNK

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

MERT ENGEM SZERETSZ

A KÖNNYEK ASSZONYA

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

HUNYHAT A MÁGLYA

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

TÜZES SEB VAGYOK

A FEHÉR CSÖND

A MÁSIK KETTŐ

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

LÉDA A HAJÓN

IMA BAÁL ISTENHEZ

A TÓ NEVETETT

MEG AKARLAK TARTANI

CSAK JÖNNE MÁS

A LÉDA SZÍVE

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

AZ UTOLSÓ MOSOLY

VÉN FAUN ÜZENETE

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

EL A FALUBÓL

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

ÉNEK A PORBAN

A TISZA-PARTON

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

LELKEK A PÁNYVÁN

KORÁN JÖTTEM IDE

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

A LELKEK TEMETŐJE

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

ELŰZÖTT A FÖLDEM

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

A MAGYAR UGARON

EGY PÁRISI HAJNALON

HÁROM BAUDELAIRE-SZONETT

JEHAN RICTUS STRÓFÁIBÓL

ESTE A BOIS-BAN

A GARE DE L’ESTEN

PAUL VERLAINE ÁLMA

A SZAJNA PARTJÁN

SÓHAJTÁS A HAJNALBAN

SZÍVEK MESSZE EGYMÁSTÓL

A CSÓKOK ÁTKA

VÍZIÓ A LÁPON

AZ ÉN MENYASSZONYOM

HA FEJEM LEHAJTOM

RETTEGEK AZ ÉLETTŐL

MIDÁSZ KIRÁLY SARJA

BÚGNAK A TÁRNÁK

A SÁRGA LÁNG

HARC A NAGYÚRRAL

NE LÁSSATOK MEG

A KEZEK BÁBJA

VÖRÖS SZEKÉR A TENGEREN

AZ ALVÓ KIRÁLYLEÁNY

JÁRTAM MÁR DÉLEN

MEGÖLTEM EGY PILLANGÓT

A KÉK TENGER PARTJÁN

A HAJNALOK MADARA

TEMETÉS A TENGEREN

ÚJ VIZEKEN JÁROK

VÉR ÉS ARANY - 1907

AZ ANYÁM ÉS ÉN

NÓTA A HALOTT SZŰZRŐL

PÁRISBAN JÁRT AZ ŐSZ

EGY ISMERŐS KISFIÚ

A HOTEL-SZOBÁK LAKÓJA

A PERCEK ARATÓJA

ELILLANT ÉVEK SZŐLŐHEGYÉN

KÖZEL A TEMETŐHÖZ

A HALÁL ROKONA

A KÖDBE-FÚLT HAJÓK

HALÁL A SÍNEKEN

A NAGY ÁLOM

A RÉG-HALOTTAK PUSZTÁJÁN

A FIAIM SORSA

A PLATÁNFA ÁLMA

SÍRNI, SÍRNI, SÍRNI

AZ ŐSZI LÁRMA

MEGCSÓKOLOM CSÓK-KISASSZONYT

A HALÁL AUTOMOBILJÁN

HÁROM ŐSZI KÖNNYCSEPP

AZ ÉN KOPORSÓ-PARIPÁM

A FEKETE ZONGORA

BESZÉLGETÉS EGY SZEKFŰVEL

HAZAVÁGYÁS NAPFÉNY-ORSZÁGBÓL

MENEKÜLJ, MENEKÜLJ INNEN

HEPEHUPÁS, VÉN SZILÁGYBAN

GÉMEK AZ OLIMPUSZ ALATT

GYÁVA BARLA DIÁK

FÖLSZÁLLOTT A PÁVA

MÁTYÁS BOLOND DIÁKJA

MEGÁRADT A TISZA

A MAGYAR MESSIÁSOK

EGY CSÚF RONTÁS

SZENT MARGIT LEGENDÁJA

A BEFALAZOTT DIÁK

PÁRIS, AZ ÉN BAKONYOM

EGY JÖVŐ KÖLTŐ

DÉLIBÁB-ŐSÖM KÖD-VÁROSBAN

ÉN NEM VAGYOK MAGYAR?

A DUNA VALLOMÁSA

AZ AVAR-DOMB KINCSE

ÖZVEGY LEGÉNYEK TÁNCA

JÓ CSÖND-HERCEG ELŐTT

A HALÁL-ÁROK TITKA

SÖTÉT VIZEK PARTJÁN

MOSTOHÁIM A BETŰBEN

AKIK MINDIG ELKÉSNEK

A NYÁRI DÉLUTÁNOK

SÁRBAN VESZETT HÓ

RÓZSALIGET A PUSZTÁN

AZ ŐS KAJÁN

ÁLOM ÁLOM HELYETT

AZ ÁHÍTOTT CSÖMÖR

CSENG AZ ÉLET

VÁRÁS A TAVASZ-KUNYHÓBAN

BOLYONGÁS AZÚR-ORSZÁGBAN

A KARÁCSONY FÉRFI-ÜNNEP

AZ ALVÓ CSÓK-PALOTA

ASSZONYOK A PARTON

SÍRÁS AZ ÉLET-FA ALATT

ÜLÖK AZ ASZTAL-TRÓNON

A NAGY PÉNZTÁRNOK

ÖRÖM-VÁROS VOLT A HAZÁM

LÁZÁR A PALOTA ELŐTT

A GAZDAGSÁG ÁLMA

JÚDÁS ÉS JÉZUS

CSAK EGY PERC

HAVASOK ÉS RIVIÉRA

UZSORÁS KHIRON KERTJE

PÉNZ A REMETESÉGBEN

VÉR ÉS ARANY

MI URUNK: A PÉNZ

FUTÁS A GOND ELŐL

A ZOZÓ LEVELE

PÉNZ ÉS KARNEVÁL

DÚS LOVAG NÁSZA

A NÉMA MADARAK

THAISZOK TAVASZI ÜNNEPE

MAMMON-SZERZETES ZSOLTÁRA

CSOLNAK A HOLT-TENGEREN

ABSOLON BOLDOG SZÉGYENE

KERESZTTEL HAGYLAK ITT

ÖRÖK HARC ÉS NÁSZ

VALAMIKOR LÁNYOM VOLTÁL

KÉT HAJDANI SZERETŐK

ADD NEKEM A SZEMEIDET

LÉDÁVAL A BÁLBAN

JÖJJ, LÉDA, MEGÖLELLEK

LÉDA A KERTBEN

SZENT JÚNIUS HÍVÁSA

BIHAR VEZÉR FÖLDJÉN

EGYEDÜL A TENGERREL

FEKETE HOLD ÉJSZAKÁJÁN

MÁRIA ÉS VERONIKA

A LÉDA ARANY-SZOBRA

A SZEMEMET CSÓKOLD

BÖLCS MARUN MESÉJE

HAZAMEGYEK A FALUMBA

ÍGY SZÓLNA A SZÓM

DALOK TÜZES SZEKERÉN

KI AD TÖBBET ÉRTE?

MARADHATSZ ÉS SZERETHETSZ

AZ ÉN KÉT ASSZONYOM

AZ ELBOCSÁJTOTT LÉGIÓ

AHOL ÁRGYILUS ALSZIK

AKIKNEK DAJKÁJA VAGYOK

ÉNEK A VISZTULÁN

VÍG ÚRFIAK BORA

A BÉLYEGES SEREG

PAP VAGYOK ÉN

AGG NÉRÓ HALÁLA

ÁLOM EGY MÉHESRŐL

A NAGY KÉZ TÖRVÉNYE

EGY JÖVENDŐ KARÁCSONY

AZ ÉN SÍRÁSOM

A HOLNAP ELÉBE

HA A SZEMEM LEFOGTÁK

AZ ÉRTŐL AZ OCEÁNIG

AZ ILLÉS SZEKERÉN - 1908

AZ ÚR ILLÉSKÉNT ELVISZI MIND...

»ÁDÁM, HOL VAGY?«

AZ ISTEN BALJÁN

KRISZTUS-KERESZT AZ ERDŐN

AZ ÚR ÉRKEZÉSE

IMÁDSÁG HÁBORÚ UTÁN

EGY RÉGI KÁLVIN-TEMPLOMBAN

A SION-HEGY ALATT

SZERESS ENGEM, ISTENEM

A NAGY CETHALHOZ

A VIDÁM ISTEN

ÁLMOM: AZ ISTEN

URAM, OSTOROZZ MEG

AZ ÉJSZAKAI ISTEN

AZ ISTEN HARSONÁJA

ISTEN, A VIGASZTALAN

MAGYAR JAKOBINUS DALA

EGY HARCI JÉZUS-MÁRIA

MAGYAR FA SORSA

MÉRT IS TETTEM?

HÁRMAN A MEZŐN

AZ ÉN MAGYARSÁGOM

NÉHAI VAJDA JÁNOS

A TÉLI MAGYARORSZÁG

A MAGYAR VIGASSÁG

CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY

A KÜRTÖSÖK SZAVA

NEKÜNK MOHÁCS KELL

ILOSVAI SELYMES PÉTER

KIS, FALUSI HÁZ

A HALÁL-TÓ FÖLÖTT

A TE MELEGSÉGED

A MI NÁSZNAGYUNK

LÉDÁVAL A TAVASZBAN

LÉDA AJKAI KÖZÖTT

HA HOLTAN TALÁLKOZUNK

CSÓK AZ ÁJULÁSIG

A SZERELMESEK HOLDJA

VÁROM A MÁSIKAT

CSUKOTT SZEMŰ CSÓKOK

RUTH ÉS DELILA

AZ ASSZONY JUSSA

HALÁLBA VIVŐ VONATOK

NEM JÖN SENKI

A LELKEDDEL HÁLNI

ÉN RÉGI MÁTKÁM

DÓZSA GYÖRGY LAKOMÁJÁN

A VÖRÖS NAP

EMLÉKEZÉS TÁNCSICS MIHÁLYRA

A LEGSZENTEBB CSÓK

A HADAK ÚTJA

AZ UTCA ÉNEKE

CSÁK MÁTÉ FÖLDJÉN

A GRÓFI SZÉRŰN

PANNONIA GRÓFNŐ SZEKERE

AZ ŐSZI RÓZSÁK

A CSILLAGOK CSILLAGA

ÚJ VÁRAK ÉPÜLTEK

A DÉLIBÁB ÜZENETE

DÓZSA GYÖRGY UNOKÁJA

HÍVEN SOHASE SZERETTEM

EGY RÉGI SZÍNÉSZ-LEÁNY

GONOSZ CSÓKOK TUDOMÁNYA

HALÁLVIRÁG: A CSÓK

ÚRI SZŰZ DICSÉRETE

AKIT ÉN CSÓKOLOK

A SZÍV KOMÉDIÁJA

AZ ELSŐ ASSZONY

HA CSÓKOKAT HALLOK

A CSATATÉR HŐSE

A FONTAINEBLEAU-I ERDŐBEN

SZÜRET AZ ATHOSZHEGYEN

MÁJUSI ZÁPOR UTÁN

AZ ÉLET BOSSZÚJA

KACAGÁS ÉS SÍRÁS

A PARASZT NYÁR

TAVASZ A FALUBAN

AZ UTOLSÓ REGGELEN

MI LESZ HOLNAP?

A HALÁL LOVAI

A FEHÉR KENDŐ

A TAVASZI VIHARBAN

HIDEG KIRÁLY ORSZÁGÁBAN

A NINCSEN HIMNUSZA

CSÉPEL AZ IDŐ

A HARMINCADIK ANDRÁS-NAP

A JÉGCSAP-SZÍVŰ EMBER

EGY VIDÁM TOR

A FEHÉR LÓTUSZOK

HARCOS EMBER SZÍVE

HA TÁVOLRÓL NÉZEK

ÚJ KÖNYVEM FEDELÉRE

A MARADANDÓSÁG VÁROSÁBAN

AKIK MAJD ELKÍSÉRNEK

AZ ÉN BŰNÖM

A MUSZÁJ-HERKULES

IDŐ ELŐTT ELMÚLNI

ÉN FIATAL MARADOK

GONOSZAK A HALOTTAK

LENNI KELL, LENNI

A LEGJOBB EMBER

SEREGÉLY ÉS GALAMB

A ROTHSCHILDÉK PALOTÁJA

MOROGNAK A VÉNEK

A VERSELŐ ASSZONYOK

AZ ÉN TESTAMENTUMOM

ÁLCÁS, VÉN VALÓMMAL

ÉN KIFELÉ MEGYEK

SZERETNÉM, HA SZERETNÉNEK - 1909

SEM UTÓDJA, SEM BOLDOG ŐSE...

OND VEZÉR UNOKÁJA

BUJDOSÓ KURUC RIGMUSA

A DÁL-KISASSZONYOK NÁSZA

HAJÓ A KÖDBEN

NÉGY-ÖT MAGYAR ÖSSZEHAJOL

ESZE TAMÁS KOMÁJA

ZILAHI EMBER NÓTÁJA

KURUC ÁDÁM TESTVÉREM

HARCOS GYULAI PÁL

A FÖL-FÖLDOBOTT KŐ

CSÓKOKBAN ÉLŐ CSÓKTALANOK

MILÁNÓ DÓMJA ELŐTT

BIZTATÓ A SZERELEMHEZ

ELFOGYNI AZ ÖLELÉSBEN

MEGÖLELNÉM A LYÁNYOD

ŐSZBEN A SZIGET

KÉT SZENT VITORLÁS

HIÁBA HIDEG A HOLD

SÉTA BÖLCSŐ-HELYEM KÖRÜL

ÍGY SZALADSZ KARJAIMBA

ÉSZAKI EMBER VAGYOK

EZVORÁSZ KIRÁLY SÍRIRATA

BETEMETIK A TAVAT

ZÚG-ZENG A JÉGCIMBALOM

MEGINT PÁRIS FELÉ

A VÉN KOMORNYIK

BOLOND, HALÁLOS ÉJ

BUDAPEST ÉJSZAKÁJA SZÓL

CATULLUS KÖLTŐ HALÁLA

NEM ELŐSZÖR SÍROK

KISVÁROSOK ŐSZI VASÁRNAPJAI

VALAMI MÉG KÉSZÜL

EGY MEGÍRATLAN NAPLÓBÓL

AKAROM: TISZTÁN LÁSSATOK

A TENGER ÁKOMBÁKOMA

SZÉTVEREK MAJD KÖZTETEK

A HARCUNKAT MEGHARCOLTUK

ÉGŐ TŰZBEN DIDEREGVE

AZ ELÁTKOZOTT VITORLA

ÁZOTT SZÉNA-RENDEK FÖLÖTT

A MENTŐ GLÓRIA

AKI HELYEMRE ÁLL

HOSSZÚ AZ ERDŐ

A SZIVÁRVÁNY HALÁLA

AZ ELSŐSÉG JÓSÁGA

MAGYAR VÉTKEK BÍBORBAN

MAI ASSZONYOK UDVARÁBAN

DUDORÁSZÓ, RÉGI NÓTA

HELÉNA, ELSŐ CSÓKOM

FEHÉR LYÁNY VIRÁG-KEZEI

A TÍZÉVES ÉVA

A HÁGÁR OLTÁRA

A CSÓK-CSATATÉR LOVAGJAI

A LÓRI CSÓKJA

ELINDULT EGY LEÁNY

KATÓ A MISÉN

A HÓVÁR-BÉRCEK ALATT

NÉZNI FOGUNK, HEJHAJH

SAPPHO SZERELMES ÉNEKE

KÜLDÖM A FRIGY-LÁDÁT

A MA KIEBRUDALTJAI

A KÖNNYEK HASZNA

VARJAK, SZENT MADARAK

BÚS AHASVÉROK MÁJUSA

A JÖVENDŐ FEHÉREI

MÁSOKÉRT HALUNK MEG

ÁLMODIK A NYOMOR

PROLETÁR FIÚ VERSE

MENEKÜLÉS ÚRI VIHARBÓL

ÁLDASSÁL, EMBERI VEREJTÉK

APÁMTÓL, ANYÁMTÓL JŐVÉN

EGY RÉGI-RÉGI FŰZ

AZ ÖREG KÚNNÉ

RETTEGÉSBEN A FALU

ŐSZI, FORRÓ VIRÁG-HALMON

AZ ELSÜLLYEDT UTAK

A HATALMAS TÉL

FEDJÜK BE A RÓZSÁT

A HALÁL PITVARÁBAN

ALÁZATOSSÁG LANGY ESŐJE

IMÁDSÁG ÚRVACSORA ELŐTT

AZ ANTI-KRISZTUS ÚTJA

RENDBEN VAN, ÚRISTEN

VIRÁG-FOHÁSZ VIRÁGOK URÁHOZ

A JÉZUSKA TISZTELETÉRE

ADJON ISTEN MINDENKINEK

VEZEKLŐ VIGADOZÁS ZSOLTÁRA

SZELÍD, ESTI IMÁDSÁG

KÖNYÖRGÉS VÍG HALÁSÉRT

NE SÚJTS BÉNASÁGGAL

EGY AVAS KÉRDÉS

AZ URAKNAK URA

VALAKI UTÁNAM KIÁLT

BOLDOGOK AZ ÖREGEDŐK

ELSŐ SZERETŐM ÖLÉBEN

DURUZSLÁS A JÉGVEREMBŐL

KOCSI-ÚT AZ ÉJSZAKÁBAN

NEM JÁTSZOM TOVÁBB

SIRATÓ EMBER DALA

AZ IFJÚ RAJNÁNÁL

TARARRAROM, HAJH, TARARRAROM

A HALÁL: PIRKADAT

EGYRE HOSSZABB NAPOK

FÁJDALMAS, BÚS KITÉRŐ

LELKEM SZERELMES FATTYAI

AZ ÁGYAM HÍVOGAT

KEZDENEK NYAKUKBA VENNI

MOST PEDIG ELNÉMULUNK

A MINDEN-TITKOK VERSEI - 1910

BAJVÍVÁS VOLT ITT

HISZEK HITETLENÜL ISTENBEN

»ÖRVENDEZZ, IFJÚ, IFJÚSÁGODBAN«

A GYÜLEKEZET SÁTORÁBAN

A KIMÉRÁK ISTENÉHEZ

ISTEN DRÁGA PÉNZE

KÖNYÖRGÉS EGY KACAGÁSÉRT

EGY KEVÉSNYI JÓSÁGÉRT

A SZERELMETLENSÉG ISTENÉHEZ

KAIN MEGÖLTE ÁBELT

A TÜRELEM BILINCSE

NEM ADOM VISSZA

A FÖLTÁMADÁS SZOMORÚSÁGA

ÖREG SUHANC VÁGYAKOZÁSA

CSAK LÁTNI AKARLAK

HALK, BÁNATOS SZÖKÉS

A HOLNAPUTÁNI ASSZONYKÁK

TALÁLKOZÁS EGY GÉPKOCSIVAL

A HARMADIK EMELETRE

VALAKI, VALAKI EMLEGET

MOST ÖLELNE VALAKI

A SZERELEM EPOSZÁBÓL

A NAP RAVASZKODÁSA

SENKI ÉLŐNEK ELLENSÉGE

AKÁRMILYEN CSÚNYA ÉLETET

AZ ÖRÖMTELENSÉG ÖRÖME

AZ ELSÖTÉTÜLT UTCÁN

A RÉM-MESÉK UHUJA

A MEGÁTKOZOTT EMBER

AZ ÉN VIRÁG-HALMOM

AZ ELMARADT SZOMORÚSÁG

AZ ÉJ ZSOLTÁRA

NAGY SÍRKERTET MÉRÜNK

JÓSÁG SÍRÓ VÁGYA

GŐZÖSRŐL AZ ALFÖLD

HAJH, ŐSZI MAGYARSÁG

A CIVÓDÓ MAGYAR

A MÁRCIUSI NAPHOZ

GÁLÁS, VASÁRNAPI NÉP

A FAJOK CIRKUSZÁBAN

ITT, A BOZÓTBAN

PIMASZ, SZÉP ARCCAL

AZ UTOLSÓ KURUC

OBSITOS VITÉZ NÓTÁJA

HAJLONGNI EMERRE, AMARRA

A MINDSZENTI TEMETŐBEN

ÉLNI, MÍG ÉLÜNK

EGY TEMPLOM-ALAPÍTÓ ÁLMA

AZ ÖREG SZAKÁLAS

UTÁLNAK, DE CSODÁLNAK

A PÓCSI MÁRIA

HA TANULTUNK ZSOLTÁROKAT

ÉLETEM APADÓ ERE

FEHÉR ASZTAL BÚCSÚZTATÓJA

BUJKÁLÁS A SZÁNALOMTÚL

BUKDOSIK A LELKEM

ELADÓ A HAJÓ

AZ ÉN HADSEREGEM

MERT MÁSOKÉRT CSATÁZTAM

KI ELVESZTI HARCÁT

SZEGÉNY, ÁRVA RIGÓIM

A SORSOM ELLOPÓJA

AZ ELREJTETT ARCOK

A CSODÁK ESZTENDEJE

TESTEM, VITÉZ PAJTÁSOM

A MEGHÍVOTT HALÁL

MINDENT MÁSKÉPPEN SZERETNÉK

AZ ÁRULÁS NYARA

AZ IDEGEN ARCOK

AZ ÉLETEM KERTJE

AKIT EGYSZER MEGLÁTTUNK

AZ EGYENES CSILLAG

ELHAGYOTT A FÉLELEM

A TŰNŐDÉS CSOLNAKJÁN

A MENEKÜLŐ ÉLET - 1912

KÖSZÖNET AZ ÉLETÉRT

DALOK A LABDATÉRRŐL

FELELET AZ ÉLETNEK

A SZŰZ PILÁTUS

A MEGABRONCSOZOTT LÉLEK

A VÁRÚR SZEMÉREMÖVE

A MEGŐSZÜLT TENGER

TÉLBE-HULLÓ EMBER VÁGYA

A TÁVOLI SZEKEREK

NYÁRDÉLUTÁNI HOLD RÓMÁBAN

A SÁTÁN KEVÉLYE

AZ ELZÁRT KIRÁLY-LYÁNY

A BÉKÉS ELTÁVOZÁS

AZ ÓPERENCIÁS TENGEREN

SZÍVEDET ISTEN SEGÍTSE

A FIAM BÖLCSŐJÉNÉL

AZ ŐSZ SZERELMEI

ELDÖNTI A SORS

ASSZONY ÉS TEMETŐ

A VÉN CSAVARGÓ

A VÁROS LEÁNYA

A LEGSZEBB ESTE

ÁLDÁSADÁS A VONATON

TŰNNEK A LYÁNYOK

BOSSZÚS, HALK VIRÁGÉNEK

A PATYOLAT ÜZENETE

KIS, KARÁCSONYI ÉNEK

A MENEKÜLŐ ÉLET

A NAGYRANŐTT KRISZTUSOK

A RÉMÜLET IMÁJA

AZ EDDIG ÁMENE

KÖSZÖNÖM, KÖSZÖNÖM, KÖSZÖNÖM

ISTENHEZ HANYATLÓ ÁRNYÉK

A TAVASZNAK ALKONYATA

EZÜST PATKÓS PARIPÁlNKON

AZ ÖRÖKKÉ ELVÁLTAK

AZ ISTENNEK VISELŐSE

VÁLOGATÁS A TEMETŐBEN

HARC ÉS HALÁL

EGY UTOLSÓ ÉGI HÁBORÚ

ELSZÁLLNAK A LEPKÉK

FOGOLY A VÁRTORONYBAN

DRÁGA, HALOTT NÉZÉSEKKEL

AZ ELJÁTSZOTT ÖREGSÉG

ÜZENET KÖLTŐCSKE MIHÁLYNAK

TÜRELMETLEN, JÓ BARÁTAIMHOZ

SEREGESEN SENKIK JÖNNEK

A LELKEM KÁNAÁN-MAGVAI

ZENDÜLÉS VÁRAM ALJÁN

A TAVALYI CSELÉDEKHEZ

ÚJ MAGYAR BUKOLIKA

A TŰZ MÁRCIUSA

VITÉZ MIHÁLY ÉBRESZTÉSE

KIDALOLATLAN MAGYAR NYARAK

AZ ÚJ KÍSÉRTET

ANYA ÉS LEÁNYA

TÖRTÉNELMI LECKE FIÚKNAK

CSABA ÚJ NÉPE

SZÉP, MAGYAR SORS

A MAGYAR TANÍTÓKHOZ

LEVÉL-FÉLE MÓRICZ ZSIGMONDHOZ

MAGYAR-BÁNÓ MAGYAR AGGYAL

LOVATLAN SZENT GYÖRGY

ÉN, SZEGÉNY MAGAM

AZ ÖRÖK GYERMEKSÉG

FÉLREVERT HARANGOS NAPOK

MESE SZÉP CSÍNY-ORSZÁGBÓL

FAJTÁDDAL EGYÜTT ÁTKOZLAK

TEVELED AZ ISTEN

SZÉP VOLTÁL VOLNA

VÉN, BOLOND ÚR

RÁZD MEG SZÍVEDET

ÓH, ÉLETEK ÉLETE

MARGITA ÉLNI AKAR - 1912

MARGITA ÉLNI AKAR

MARGITA PÁRISBA JÖTT

MIKOR PÁRISBÓL HAZAJÖTTÜNK

MARGITA ÉS OTTOKÁR

SZERELMEK AZ ŐSZBEN

HA VISSZAJÖNNE MARGITA

MIKOR MARGITA VISSZAJÖTT

A MARGITA FIA

MARGITA ÉS SORSUNK

FORRÓ SZOMJAKBAN EMLÉK

RÖVID, KIS BÚCSÚZÓ

A MAGUNK SZERELME

BÁNTOTT, DÖFÖLT FOLYTON A PÉNZ IS...

A VESZÉLYEK ISTENE

A MEGUNT CSATAZAJ

ÚJ, VIRÁGOS IFJÚSÁGGAL

A VISSZAHOZOTT ZÁSZLÓ

VÁROS MEGVÉTELE UTÁN

SZÁZ HŰSÉGŰ HŰSÉG

VIDÁM TEMETÉS ÉNEKE

A VISSZAJÁRÓ MÁJUSOK

TILTAKOZNI ÉS AKARNI

SZENT LEHETETLENSÉG ZSOLTÁRJA

HAJH, ÉLET, HAJH

KÖSZÖNTŐ AZ ÉLETRE

FÖLKELÉSEK ÉS FELEDKEZÉSEK

A MAGUNK SZERELME

RÖPÜLJ, PIROS SÁRKÁNYOM

HOLNAPRA GYÓGYULÓ BÁNAT

ÉN ERŐSZAKOS IFJÚSÁGOM

MÉG MINDIG HÁBORÚ

NŐ-KERGETŐ, FÉNYES HAZUGSÁG

ELBOCSÁTÓ, SZÉP ÜZENET

VALAKI ÚTRAVÁLT BELŐLÜNK

KÉRDÉS KÉK SZEMEKHÖZ

HŰSÉG ARANYOS KORA

A KIÜRÍTETT ÁGYASHÁZ

IMÁDSÁG A CSALÁSÉRT

TALÁLKOZÁS EGY SENKIVEL

A TÚLSÓ PART

AZ ISMERETLEN ADA

VÉRMUZSlKÁS, CSODÁLATOS HARC

ÓH, NAGYSZERŰ SZERELEM

BESZÉLGETÉS A BOSZORKÁNNYAL

A MENEKÜLŐ LOVAS

A MEGSZÉPÍTŐ FÁTUMA

ÉS SEHOGYSE VAGYOK

HÁT IMÍGYEN SÍROK

A CSONTVÁZAK KATEDRÁLISÁBAN

ZUHANÁS A SEMMIBE

TÉLI ALKU SZEMEMMEL

NE HAGYJUK EL MAGUNKAT

A LÓ KÉRDEZ

ÖREG LEGÉNY SZERELME

MERT SENKI JOBBAN

A SZÉPÍTŐ ÖREGSÉG

HOLNAP IS ÍGY

IFJÚ KAROK KIKÖTŐJÉBEN

CSUPÁN MAGAMTÓL BÚCSÚZOM

MERT TÚLSÁGOSAN AKARLAK

MIKOR SZULAMIT ALSZIK

A VÁLLAD, A VÁLLAD

A BOZÓT LEÁNYA

AZ ANGYALOKNÁL BECSÜLETESEBBEN

HOLNAP TALÁN ELKÜLDÖM

AZUTÁN VÉGE VOLNA

FEKETE VIRÁGOT LÁTTÁL

IGAZ, UCCAI ÁLMOK

HOGY MA VAGYUNK

ÉNEK ARATÁS ELŐTT

SZENT LÉLEK KARAVÁNJA

RENGJ CSAK, FÖLD

MI KACAGUNK UTOLJÁRA

BARANGOLÁS AZ ORSZÁGBAN

ROHANUNK A FORRADALOMBA

ÚJ TAVASZI SEREG-SZÁMLA

A TŰZ CSIHOLÓJA

ENYHE, ÚJÉVI ÁTOK

DAL A HAZUGSÁG-HÁZRÓL

A MEZŐHEGYESI HÁBORÚ

RÉGI ÉNEKEK EKHÓJA

A GYÁVA HATALMASOK

MEGÁLLT A SORS

KI LÁTOTT ENGEM? - 1914

KI LÁTOTT ENGEM?

MEGINT NAGY VIZEKRE

A PERC-EMBERKÉK UTÁN

MEGINT SOKAN NÉZNEK

FÖL, FÖL, URAM

VÁGYNI HOGY SZERETNÉK

HUNN, ÚJ LEGENDA

ERDŐBEN, ESŐS DÉLUTÁNON

AZ EGYEDÜLISÉG VIGASZA

AZ ÉN INGOVÁNYOM

»A XXX-IK SZÁZADBÓL«

A KÉNYSZERŰSÉG FÁJA

NEM SZÁNATOM MAGAM

AZ ÁRADÁSOK UTÁN

ÉN FÁRADTAM EL

TAVASZ VAN, ÚRFI

A BÖLCSESSÉG ÁLDOZÁSA

AKIK HELYÉN ÉLTEM

MOST MÁR MEGÁLLHATOK

UTOLSZOR MÉG PÁRISBA

AZ UTOLSÓ SEREG

KÉT KURUC BESZÉLGET

ÜLJ TÖRVÉNYT, WERBŐCZI

BETEG SZÁZADOKÉRT LAKOLVA

AZ HALOTTAS ÜNNEP

NAGY LOPÁSOK BŰNE

SÍPJA RÉGI BABONÁNAK

AZ UNDOR ÓRÁIBAN

HÁT EZÉRT BOLONDULTUNK?

UTÁLATOS, SZERELMES NÁCIÓM

NEM NAGY DOLOG

ÖRÖKKÖN ÍGY VOLT

ÜZENET AMERIKAI VÉREIMHÖZ

A RÉGI CSAPSZÉKBEN

A TÉL ASZTALÁNÁL

A HÓSEÁS ÁTKA

SZERENCSÉS ESZTENDŐT KÍVÁNOK

AZ IDŐ ROSTÁJÁBAN

AZ ÁRVASÁG KERTJEIBEN

A GYERMEKSÉG ELÉGIÁJA

HAL HELYETT KÍGYÓT

MONDJAM EL SZÓBAN?

KIS NŐI CSUKÁK

AZ ELVESZETT CSALÁDOK

KÖNYÖRGŐ, MÁJUSI LEVÉL

A CIGÁNY VONÓJÁVAL

NŐ VAN MELLETTEM

ÖREGSZÜNK, ÖREGSZÜNK, ÖREGSZÜNK

ÓH, FURCSA ÉLET

JÁTÉK, JÁTÉK, JÁTÉK

EGY STÁJER DOMBON

A HOSSZÚ HÁRSFA-SOR

ÉLET HELYETT ÓRÁK

MINDEN RÉM RIOGAT

AZ IZGÁGA JÉZUSOK

VENDÉGSÉG BOTTYÁN VEZÉRNÉL

KÉTFÉLE VELSZI BÁRDOK

ARAT A MAGYAR

VÉRES PANORÁMÁK TAVASZÁN

A HŐKÖLÉS NÉPE

VÁLASZ BAJNOKI HÍVÁSOKRA

CSILLAGOS, VÉN CSATALOVAK

KÍN ÉS DAC

LESZ MÁS LAKODALOM

AD AZ ISTEN

ELVESZETT HIT: ELVESZÍTLEK

A SZEMEINK UTÓDJAI

ÜZENET EGYKORI ISKOLÁMBA

GYŰLÖLET ÉS HARC

TÜZES TRÓNOD KÖRÜL

NEM HAGYOM ABBAN

IFJÚ SIRÁLYI KEDVEK

MOST KÖVETELLEK MAGAMNAK

ÉS MÉGIS KIKIÁLTOM

FELESELÉS EGY ASSZONY-VERSSEL

HA VÉRHARMAT KELL

AKARLAK, HÁT HAZUDJUNK

ÚJ TAVASZ EZ

HAJNALLAL A HAJNALNAK

ŐSZI, PIROS VIRÁGOK

KIS, KÉK DEREGLYE

AKI MAGÁNAK ÉL

BE SZÉPRE-NŐTTÉL BENNEM

ELTEMETEM SZEMEM LÁTOTTJAIT

NAGYON KÖZELBE KERÜLTÜNK

MEGKÖSZÖNÖM, HOGY VAGY

KESERŰ IMÁDSÁGOK MYLITTÁHOZ

ŐSZÜLŐ ERDŐK RETTEGÉSE

A LEGFŐBB VÁRTA

BECÉZŐ, SIMOGATÓ KEZED

ÉLETBÉREM SÍRVA PANASZLOM

A HALOTTAK ÉLÉN - 1918

HÁT AHOGYAN A CSODÁK JÖNNEK ...

EMLÉKEZÉS EGY NYÁR-ÉJSZAKÁRA

AZ AKARAT CSELÉDJEI

A FEKETE HÚSVÉT

CSAK ROSSZABB VOLNÉK

NÓTÁZÓ, VÉN BAKÁK

EMBER AZ EMBERTELENSÉGBEN

A FÖLD ÉBRESZTÉSE

VÉRESRE ZÚZOTT HOMLOKKAL

A RÉMNEK HANGJA

TEGNAPI TEGNAP SIRATÁSA

E NAGY TIVORNYÁN

MAI PRÓFÉTA ÁTKA

A SIRATÓ SIRALMA

INTÉS AZ ŐRZŐKHÖZ

VÁRNAK A TÁBOROZÓK

A TÁBORTŰZ MELLETT

LEVÉL A VÉGEKRŐL

ELHANYAGOLT, VÉRES SZÍVÜNK

MAG HÓ ALATT

KURUCOK ÍGY BESZÉLNEK

AZ IGAZI SZÓ

A MOSTI MÁRCIUS

AZ ÜTÉSEK ALATT

EGYSZER VOLT CSAK

HÁZ JEGENYÉK KÖZÖTT

A FAJTÁM SORSA

ELMENNI TÁVOLRA, PUSZTULNI

FÁRADTAN BIZTATJUK EGYMÁST

A MESEBELI JÁNOS

AZ ELTÉVEDT LOVAS

A RÉGI SEREGLÉSEK

A HARCOK KÉNYSZERÜLTJE

ÉLÜNK VAGY NEM?

A NAGY HINTA-JÁTÉK

TÖBB BIZODALOM VÁGYA

ELFÁRASZT A VÁRÁS

KÉTKEDŐ, MAGYAR LELKEM

KÉT KURUC BESZÉLGET

KRÓNIKÁS ÉNEK 1918-BÓL

OBSITOT SE KAPOK

ÚJ ARATÓ-ÉNEK

HULLA A BÚZAFÖLDÖN

AZ ŐSZ MUZSIKÁJA

A HALOTTAK ÉLÉN

TORONY AZ ÉJSZAKÁBAN

HALOTTAN ÉS IDEGENEN

SZOMORÚ HITVALLÁS MAGAMHOZ

EMLÉKEZÉS NAGY HALOTTRA

AZ UTOLSÓ HÍDFŐ

SZEGÉNY ZUBOLY EMLÉKÉRE

KINCS GYULA EMLÉKÉNEK

NÓTÁK PIROS ŐSSZEL

A »DIES IRAE«

ÁSÍT A TÜKÖR

BÓBISKOLVÁN LEHAJTOTT KARDOMON

IFJÚ SZÍVEKBEN ÉLEK

A HIVALKODÓ EMBER

AZ ÖREG ÁRVASÁG

LÁTTAM REJTETT TÖRVÉNYED

HIMNUSZ A TAVASZNAK

A MEGNŐTT ÉLET

A SZÉP HÚSVÉT

A RABBISÁG SORSA

A HOLD MEGBOCSÁJT

DAL A BOLDOGTALANSÁGRÓL

AZ ŐSZ DICSÉRETE

A KRASZNA VÖLGYÉN

KÉSZÜLÉS TAVASZI UTAZÁSRA

ÉSAIÁS KÖNYVÉNEK MARGÓJÁRA

HOZSÁNNA BÍZÓ SÍRÓKNAK

MENEKÜLÉS AZ ÚRHOZ

ADJA AZ ISTEN

»TE ELŐTTED VOLT«

A NAGY HITETŐ

KICSODA BÜNTET BENNÜNKET?

A TITOK ARAT

VIRÁGOS KARÁCSONYI ÉNEK

A CSODÁK FÖNTJÉN

VOLT EGY JÉZUS

NEM CSINÁLSZ HÁZAT

A SZÉTSZÓRÓDÁS ELŐTT

ÉS MOST MÁR

A NAGY HÍD

VÖRÖS TELE-HOLD EMLÉKE

CERUZA-SOROK PETRARCA KÖNYVÉN

MÉG FÁJOBB KÖNNYEK

KI VÁRNI TUD

UZSORÁS KÖLCSÖNÖK VÁLTÓJA

A FOGYÓ HOLD

KÁR VOLNA ÉRTED

ÉN BÚS IBOLYA-VETÉSEM

A TAVASZI SZÍV

ÖSSZEBÚVÓ FÉLELEM ÓRÁI

TALÁN HELLÁSZ KÜLDÖTT

VÁNDOR, TÉLI HOLD

MÉGSEM, MÉGSEM, MÉGSEM

ÁLDOZÁS PIROS KEDVVEL

MÁR ELŐRE RENDELTETTEM

SAJNÁLOM SZEGÉNY FIÚKAT

A SZENVEDÉSNÉL TÖBBET

A BŰNÖK KERTJÉBEN

NYÖGÖK S MIND TERHEMMEL

BÁTOR JAJ NÉLKÜL

UGRANI MÁR: SOHA

TÁVOLRÓL A MOSTBA

A SZAMARAS EMBER

A MINDEGY ÁTKA

MEGMARADOK VIRÁGOS MEZŐKÖN

A PIROS RÓZSA

TOVÁBB A HAJÓVAL

A KALOTA PARTJÁN

ÉS MÉGIS MEGVÁRTALAK

AZ ELHAGYOTT KALÓZ-HAJÓK

VÁGTATÁS A HOLDNAK

ÓH, FAJTÁM VÉRE

VALLOMÁS A SZERELEMRŐL

MINDEN NAGY MEGÚJHODOTTSÁGOM

CIFRA SZŰRÖMMEL BETAKARVA

AZ IDŐK KEDVELTJEI

ŐRIZEM A SZEMED

BETEG SZÍVEMET HALLGATOD

DE HA MÉGIS?

NÉZZ, DRÁGÁM, KINCSEIMRE

AKKOR SINCSEN VÉGE

AZ UTOLSÓ HAJÓK - 1923

NINCS ITT ORSZÁG

HOGY DÉLRE JUSSUNK

HŰVÖSVÖLGYEMBŐL SEBTEN, ROHANÓN

ALSZIK A MAGYAR

HA MESSZEBBRŐL NÉZEM

ÜNNEP A DOMBON

KÖLTŐK TAVASZKOR ÉNEKELNEK

LEVÉL IFJÚ TÁRSAKHOZ

PIROS GYÁSZ ÜNNEPÉN

CSÓKOK ÉS SZABADÍTÁSOK

A NAGY POSVÁNYON ÁT

PAPP VIKTOR VALCERÉHÖZ

SÍRVA GONDOLOK RÁ

A CSALÓ VITORLÁS

VAJON MILYENNEK LÁTTÁL?

A MÁJUS: SZABAD

MÉG EGYSZER JÖNNE

A TŰZ ÜNNEPÉN

SZENT LÉLEK ÜNNEPÉRE

ITTHON AZ ÚRFI

ÉHES A FÖLD

VIHAR ÉS FA

HARCOS ÉS HARC

A MINDENT HURCOLVA

ÉN JÓ HISZEKEGYEM

A MI HÁBORÚNK

SZERELEM ÉS RAVATAL

A CSILLAG-LOVAS SZEKÉRBŐL

ÚJ S ÚJ LOVAT

ÉLET, ÉLET, ÉLET

A JELEN MUZSIKÁJA

NAGY FURDALÁSÁRA LELKEMNEK

BOLDOG ÚJ ÉVET

VÉR: ŐS ÁLDOZAT

URAM, SEGÍTS BENNÜNKET

KÖVETELEM A HOLNAPOT

A GYÁVASÁG ISTENESSÉGE

MINDEN AZ ÉLETÉRT

RÉGI NEGÉDESSÉGEM MEGHALT

VIGASZTALÓ BESZÉD ÁLMAIMBAN

INTÉS SZEGÉNY LEGÉNYEKNEK

BETEG EMBER FOHÁSZA

EMLÉKEZÉS MÁRCIUS IDUSÁRA

A LEGHASZTALANABB ÁLDOZAT

JÖN A SZABADULÁS

DAL A BOLDOGSÁGRÓL

JÖNNEK JOBB NAPOK

ÍGY VAN MAGYARUL

TEGNAPI, VÉN RIADÓ

A VÉRES ZAVAROK

ÉLETESNEK LÁTOM MAGAMAT

A SZENT LOB

FÁJLALOM A FAJTÁM

A »NEM TUDOM«

NINCSEN, SEMMI SINCS

SZENT ANTAL TISZTELETE

HOGY KEVESEN VAGYUNK

A NÉMULÁS BOSSZÚJA

AZ ÍTÉLET ELŐTT

A SZEMEIM SORSA

A FAJTÁM TAKARÓJA

A KÍSÉRŐ HÁZAK

SZEGÉNY LEGÉNY BOTJA

UTÁLNI S NEM TÖRŐDNI

ÚJ MARQUIS-K NYAK-TILÓJA

SZÉP A SZÉP

LEGYETEK EMLÉKEZÉSSEL HOZZÁM

ÁLDOZÁS ATILLA SÍRJÁN

SZÉP AZ ÉLET

KOLDUS HÍVÉSNEK ÁTKA

KEVÉS BESZÉLGETÉS MAGAMMAL

KÉT SÍR MELLETT

LAKODALMI KÖSZÖNTŐ TÁVOLBÓL

AZ IGAZI MESSIÁSODÁS

AZ ÖREG HÁZ

LEVÉL A SORSOMHOZ

VAGY MEGÖLNI VALAKIT

HADD SZENVEDNÉK [ÉRTE]

TÉVEDTEM ÉS TÉVEDVE

A FÖLDI KUNYHÓBAN

BERCSÉNYI MARSALL HUSZÁRJA

IFJÚSÁG BABONÁS HITÉVEL

A JELEN HAJÓJÁN

BALZSAM TÜNDÉR POSTÁJA

A LEGOKTALANABB SZERELEM

ÓH, BÚJNI BARLANGOKBA

NEM FELELTEM MAGAMNAK

ÖREG ÖCSÉM MONDJA

VULKÁNOK ÉS SZÍVEK

BABITS MIHÁLY KÖNYVE

A RÉGI ISTEN

A KEZDET SIRATÁSA

TEGNAPBA ÉLNI BELÉ

EGY HÁBORÚS VIRÁGÉNEK

KÁR A VOLTÉRT

NAGY SZÁRAZSÁG IDEJÉN

A MEGCSÚFOLT EMBER

SZENT LIBER ATYÁM

BESZÉLGETÉS A SZÍVEMMEL

STRÓFÁK MÁJUS ELSEJÉRE

KISZAKADT, BÚS NÓTA

KÉT KURUC BESZÉLGET

ELÉGEDETLEN IFJÚ PANASZA

KÖVETELŐ ÍRÁS SORSUNKÉRT

KÉT KURUC BESZÉLGET

AZ UTOLSÓ HAJÓK

ÜDVÖZLET A GYŐZŐNEK

VERSEK

SIRASSON MEG

E NÉHÁNY DALBAN...

A RÁKÓCZI VÉN HARANGJA

DIVINA COMOEDIA

KARÁCSONY

NEM ÉLEK ÉN TOVÁBB...

VÁLASZÚTON

SORSUNK

ŐSZ FELÉ

SZÍNHÁZBAN

VAN OLYAN PERC...

ÉRTED

ÉN SZÉP VILÁGOM...

EGY CSÓKODÉRT

VÁLASZ

TEMETETLENÜL

ELTAGADOM

LÁTTALAK...

EGY SZÉP LEÁNYHOZ

MILYEN AZ ŐSZ?...

DAL A RÓZSÁRÓL

MUTAMUR

EPILÓGOK

HAJH, GYEREKEK!...

HERVADÁSKOR

BÚCSÚ

EGYEDÜL

MI KÖT IDE?...

ITTHON

FUIMUS

A MÚLTAK ÁLMÁN

JÉGPÁLYÁN

ISMERETLEN ÁTOK

MESÉT MONDOK

ÖRÖK VÁGY

AZ ÉLET

VÁLASZ

HAMVAZÓSZERDÁN

KOSSUTH HALÁLÁNAK ÉVFORDULÓJÁN

ÜDVÖZLET

ÁLMOK UTÁN

KÁVÉHÁZBAN

VALLOMÁS

ŐSZI ÉJSZAKÁN

OKTÓBERBEN

HA SZERETLEK...

NEM...

A NAGY SZERELEMBŐL...

JÁZMIN NYITOTT...

A MÚLTÉRT

ÁLMODOM...

AZUBA

FÉLHOMÁLYBAN

SOK SIKERT ÉRJEN!...

FINITA...

HAZA...

ELVÁLUNK

A MŰHELYBEN

EGY KOPORSÓ FELETT

JOBB NEM VAGYOK...

MÉG EGYSZER

MÉG EGYSZER...

ÉJIMÁDÓ

CSÓKOK

MESÉK

ÓDA A BETŰKRŐL

A LÁPON

KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

VÉN FAUN DALA

HIDEG MÁJUS

AZ UTOLSÓ RÉSZLET

A HALOTTAK

TOVÁBB...

LÁZBAN

HAZUGSÁG NÉLKÜL

ÁLDOMÁS

FUIMUS

MISZTÉRIUM

STRÓFÁK

BÉKESSÉG ÜNNEPÉN

ZSÓKA BÚCSÚZÓJA

ÉLES SZEMMEL

KIHŰLVE

A KENYÉR

FARSANGI DAL

JELENTÉS

SZÍVEK

FANTOM

DANKÓ

LÓTUSZ

TÉMÁK

A KÖNNYEK ASSZONYA

A KÖTETEKBEN MEG NEM JELENT VERSEK

MÁRCIUS 20

»A BÁNAT DALAI«-BÓL

KÉT DAL

HA...

KÖNNYCSEPPEK

DALOK

TEMETÉS

BÉKE

PUSKIN

FINÁLE

TATJÁNA ÍRT...

NÁSZUTAZÓK

A SÁRBAN

FELEDJETEK!...

OKTÓBER

HALOTTAK NAPJÁN

A VÉG UTÁN

KARÁCSONY

SZAKÍTS, FELEDJ!

BLAHÁNÉ

ÚTI NÓTA

BOLDOG ÖRVÉNY

A CÁRI ÁGYÚ FILOZOFÁL

NOÉ BÁRKÁJA

A MÁRCIUSI VÉNEKHEZ

A TARKA BLÚZ

HENRIK ÚR LOVAGOL

(MEDVE) MIKLÓSNAK - BANDI

MEDVE MIKLÓSNÉNAK

A PÉNZ

INTERMEZZO

KLEOPÁTRA HÍVÁSA

FARSANG A DUNA-TÁJON

KÖSZVÉNY-ORSZÁG MÁRCIUSA

A PAPOK ISTENE

A LEGJOBB CSÓKOK

HÁBOROG A SÍR

ZIKCENE, ZAKCENE SATÖBBI

UTAZÁS A MÚLTBAN

AZ ELŰZÖTT KÖNNY

EGY MEGTALÁLT KÖNYV

[RÉVÉSZ BÉLÁNAK]

AZ ÉLET VŐLEGÉNYEI

KACAG A FÖLD

AZ ÚJ HITVALLÁS

FÖLDRENGÉS ELŐTT

BARNA ÉG ALATT

A KÉTSÉGBEESÉS DALA

BOLDIZSÁRNAK

EMLÉKSOROK »A HOLNAP ÚJ VERSEI«-BE

LUKÁCS HUGÓNAK:

PÁRIS MENEKÜL ELŐLEM

ENGEM FÉLIG SZERETTEK

LÁNYOS ANYA IZENETE

[RÉVÉSZNEK - ADY]

ITT A NAGY HARC

»ADÁNAK«

BE GYÖNYÖRŰ TAVASZ-ÉJJEL

A KURUC HALÁLA

NAPLÓTÖREDÉK EGY SZANATÓRIUMBAN

LEGENDA [AZ ÚR-ZSIVÁNYRÓL]

FÉNYLIK A TENGER

ZUBOLY (BÁNYAI ELEMÉR) EMLÉKTÁBLÁJÁRA

JÁTÉK A SORSSAL

ÁTKOZOTT A GONDOLAT

MINDEN CSAK VOLT

DEDIKÁCIÓ:

SZEGÉNY, JÓ FIAIM

ÚJ VERSEK - 1906

E versek mind-mind a Léda asszonyéi, aki kedvelte és akarta őket.
Én el szoktam pusztítani a verseimet fogyó életem növő
lázában, mély viharzásokon és poklok tüzében.
Ennek a néhány versnek megkegyelmeztem.
Engedtem őket életre jönni, s átnyújtom őket Léda asszonynak.

GÓG ÉS MAGÓG FIA VAGYOK ÉN...

Góg és Magóg fia vagyok én,
Hiába döngetek kaput, falat
S mégis megkérdem tőletek:
Szabad-e sírni a Kárpátok alatt?

Verecke híres útján jöttem én,
Fülembe még ősmagyar dal rivall,
Szabad-e Dévénynél betörnöm
Új időknek új dalaival?

Fülembe forró ólmot öntsetek
Legyek az új, az énekes Vazul,
Ne halljam az élet új dalait,
Tiporjatok reám durván, gazul.

De addig sírva, kínban, mit se várva
Mégiscsak száll új szárnyakon a dal
S ha elátkozza százszor Pusztaszer,
Mégis győztes, mégis új és magyar.

LÉDA ASSZONY ZSOLTÁRAI

A MI GYERMEKÜNK

Bús szerelmünkből nem fakad
Szomorú lényünknek a mása,
Másokra száll a gyermekünk,
Ki lesz a vígak Messiása,
Ki majd miértünk is örül.

Ha jönnek az új istenek,
Ha jönnek a nem sejtett órák,
Valamikor, valamikor
Kipattannak a tubarózsák
S elcsattan hosszú csoda-csók.

Mások lesznek és mink leszünk:
Egy napvirág-szemű menyasszony
S egy napsugár-lelkű legény.
A tubarózsa illatozzon
S áldott legyen a mámoruk.

S áldott legyen, ki: te meg én,
Ki az övék, kiért mi sírtunk,
Kit forró lázunk eldobott,
Öleltetőnk, kit sohse bírtunk,
Ki másoké: a gyermekünk.

Kit napvirág és napsugár
Új igére, új dalra termett,
Áldott legyen, ki eljövend,
Az idegen, nagyálmú Gyermek,
Kit küldtek régi bánatok.

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

A lelkem ódon, babonás vár,
Mohos, gőgös és elhagyott.
(A két szemem, ugye, milyen nagy?
És nem ragyog és nem ragyog.)

Konganak az elhagyott termek,
A bús falakról rámered
Két nagy, sötét ablak a völgyre.
(Ugye, milyen fáradt szemek?)

Örökös itt a lélekjárás,
A kripta-illat és a köd,
Árnyak suhognak a sötétben
S elátkozott had nyöszörög.

(Csak néha, titkos éji órán
Gyúlnak ki e bús, nagy szemek.)
A fehér asszony jár a várban
S az ablakokon kinevet.

MERT ENGEM SZERETSZ

Áldott csodáknak
Tükre a szemed,
Mert engem nézett.
Te vagy a bölcse,
Mesterasszonya
Az ölelésnek.
Áldott ezerszer
Az asszonyságod,
Mert engem nézett,
Mert engem látott.
S mert nagyon szeretsz:
Nagyon szeretlek
S mert engem szeretsz:
Te vagy az Asszony,
Te vagy a legszebb.

A KÖNNYEK ASSZONYA

Bús arcát érzem szívemen
A könnyek asszonyának,
Rózsás, remegő ujjai
Most a szivembe vájnak.
Érzem az illatát is ám
A rózsás, gyilkos ujjnak
S véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

Az ajka itt mar édesen,
A haja ide lebben,
Az egész asszony itt pusztít,
Itt, itt: az én szivemben.
Bosszút itt áll az életért,
Aknát itt ás a multnak.
Véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

Nagy az én bűnöm. Vesszen is,
Kire a végzet mérte,
Hogy a könnyek szfinksz-asszonyát
Megérezze, megértse.
Maradjon szent talánynak Ő,
Maradjon mindig újnak.
Véres szivemre szomorún
A könnyek hullnak, hullnak.

FÉLIG CSÓKOLT CSÓK

Egy félig csókolt csóknak a tüze
Lángol elébünk.
Hideg az este. Néha szaladunk,
Sírva szaladunk
S oda nem érünk.

Hányszor megállunk. Összeborulunk.
Égünk és fázunk.
Ellöksz magadtól: ajkam csupa vér,
Ajkad csupa vér.
Ma sem lesz nászunk.

Bevégzett csókkal lennénk szívesen
Megbékült holtak,
De kell az a csók, de hí az a tűz
S mondjuk szomorún:
Holnap. Majd holnap.

HUNYHAT A MÁGLYA

Hunyhat a máglya
Ezek a szomorú, vén szemek
Nem néznek soha másra.

Léda, elűzhetsz:
E vén, hű kutya-szemektől
Sohasem menekülhetsz.

Szerelmi máglya
Fölgyujtja tán újra a véred:
Hiába, mindhiába.

Jönnek a rémek:
Ezek a szomorú, vén szemek
El nem engednek. Néznek.

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

Én beszennyezlek. Én beszennyezlek
A leghavasabb, legszebb éjen:
Hiába kisértsz hófehéren.

Színem elé parancsolom majd
Fehér köntösös szűzi árnyad,
Saját lelkemből fölcibállak.

Hiába libeg félve, fázva:
Telefröccsentem tintalével,
Vérrel, gennyel, könnyel, epével.

Hiába reszket, hiába reszket:
Befoltozom gyanuval, váddal,
Bepaskolom mérges csalánnal.

S míg libeg búsan, szerelemben,
Én kikacagom kósza árnyad,
Felé fúvok: menj, elbocsátlak.

VAD SZIRTTETŐN ÁLLUNK

Vad szirttetőn mi ketten
Állunk árván, meredten,
Állunk összetapadtan,
Nincs jajunk, könnyünk, szavunk:
Egy ingás és zuhanunk.

Véres hús-kapcsok óvnak,
Amíg összefonódnak:
Kékes, reszkető ajkunk.
Míg csókolsz, nincsen szavunk,
Ha megszólalsz zuhanunk.

TÜZES SEB VAGYOK

Tüzes, sajgó seb vagyok, égek,
Kínoz a fény és kínoz a harmat,
Téged akarlak, eljöttem érted,
Több kínra vágyom: téged akarlak.

Lángod lobogjon izzva, fehéren,
Fájnak a csókok, fájnak a vágyak,
Te vagy a kínom, gyehennám nékem,
Nagyon kivánlak, nagyon kivánlak.

Vágy szaggatott föl, csók vérezett meg,
Seb vagyok, tüzes, új kínra éhes,
Adj kínt nekem, a megéhezettnek:
Seb vagyok, csókolj, égess ki, égess.

A FEHÉR CSÖND

Karollak, vonlak s mégsem érlek el,
Itt a fehér csönd, a fehér lepel.
Nem volt ilyen nagy csönd még soha tán,
Sikolts belé, mert mindjárt elveszünk,
Állunk és várunk, csüggedt a kezünk
A csókok és könnyek alkonyatán.
Sikoltva, marva bukjék rám fejed
S én tépem durván bársony-testedet.
Nagyon is síma, illatos hajad,
Zilálva, tépve verje arcomat.
Fehér nyakad most nagyon is fehér,
Vas-ujjaim közt fesse kékre vér.
Ragadjon gyilkot fehér, kis kezed:
Megállt az élet, nincsen több sora,
Nincs kínja, csókja, könnye, mámora,
Jaj, mindjárt minden, minden elveszett.
Fehér ördög-lepel hullott miránk,
Fehér és csöndes lesz már a világ,
Átkozlak, téplek, marlak szilajon,
Átkozz, tépj, marj és sikolts, akarom.
Megöl a csend, ez a fehér lepel:
Űzz el magadtól, vagy én űzlek el.

A MÁSIK KETTŐ

Csókoljuk egymást, együtt pihenünk,
Áltatjuk egymást, hogy egymásra vártunk,
Halvány az ajkunk, könnyes a szemünk,
Sápadt a lángunk.

Piros kertek közt futott az utunk,
Piros, bolond tűz lángolt sziveinkben,
Egymás szemébe nézni nem tudunk,
Itt sápadt minden.

Csókoljuk egymást biztatón, vadul,
Nappalba sír be minden csókos estünk,
Hiába minden, csók ha csókra hull,
Hideg a testünk.

S piros kertekből, úgy tetszik nekünk,
Közelg egy leány és egy ifju ember
S mi, ím, egyszerre forrón ölelünk,
Nagy szerelemmel.

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

Királyném, kigyúltak a lángok,
Aranyos hintónk, íme, száll,
Ma a nép közé vegyülünk el,
Te a királyné s én a király.
Lásd, ez a fényes kocsitenger
A villámfényes fák alatt
Miérettünk hullámzik, fénylik,
Hogy téged s engem lássanak.
Királyném, bocsásd le a fátylad:
Ma este kegyosztók leszünk.
(Döcög, döcög az ócska konflis
És mi sápadtan reszketünk.)

Királyném, megölnek a vágyak.
Sohse vágyott, mint te meg én,
Földi pár úgy az élet-csúcsra
És sohse volt még íly szegény.
Vágy, élet és sugár a lelkünk
És utunk mégis koldus-út,
Jogunk van minden fényességhez,
Amit az élet adni tud.
Király vagyok és te királyné,
Hát trónunk sohse lesz nekünk?
(Döcög, döcög az ócska konflis
És mi sápadtan reszketünk.)

LÉDA A HAJÓN

Hurráh, jön az Öröm hajója
És hozza Lédát már felém.
Virágos, pompás szőnyegén,
Én asszonyom, már látlak, látlak:
Hajadban a vérvörös rózsa.
Ugye kivánsz? Én is kivánlak.
Hurráh, mi rég nem láttuk egymást.

Óh, jaj, szédülök itt a parton,
Óh, jaj, most mindjárt itt leszel,
Kérdezlek majd és kérdezel
És összecsap két szomju-lélek
És fejemet kebledre hajtom.
Jaj, ne. Ne jöjj. Reszketek, félek.
Óh, jaj, mi rég nem láttuk egymást.

IMA BAÁL ISTENHEZ

Óh, Baál, Nagyúr, ez az irgalom-óra.
Mi itt a gályán most hozzád kiáltunk.
Nézz hát reánk, reánk, két kárhozóra.
Nem énreám. Hisz én mi vagyok? Féreg.
Pártütő isten, összetépett lélek,
Elesett titán. De itt van a párom:
Kegyetlen, nagy Baál, jóságodat várom.
Bús asszony-ember, de lelke Nap üszke,
Szomorú szemű, de nagyszomjú, büszke,
Didó királynő, csókolva is vádló,
Hajh, beteg csókú, de mindenre váró,
Bíborra termett, egyetlenegy némber.
Óh, Baál, állj mellénk lelked kegyelmével.
Minden-Pénzeknek trónján valahol
Fordítsd felénk fényes, kegyetlen arcod.
Én harcolnék. Megharcolnám a harcot,
Tudok alázva élni, lélek-áron,
De nézz reá: királynő az én párom,
Selyemvánkost áztathat csak a könnye,
Selyemzászlót lengethet csak a gályánk.
Óh, öntsd reánk aranykönnyed folyását,
Óh, öntsd reánk, véres aranyak atyja,
Óh, nézz reánk, a két legkoldusabbra.
Ha ide néznél, vad aranyszived
Összeszorulna. Könnyed eredne
S úszó, sötét gályánk szőnyegére,
Óh, hullna az arany, hullna egyre.

A TÓ NEVETETT

Alkonyban szálltunk
Együtt a tavon,
Idegen ölű,
Ringató ölű,
Félelmes ölű,
Mélyvizű tavon.
Régi kínoknak
Bús köntösében
Úsztunk a tavon
S az éjre vártunk.

Öreg hajósunk
Karja reszketett,
Havas ormokról
Zúgtak a szelek,
A tó harsogott,
Hívott, kiabált,
Zúgott, jajgatott,
A tó nevetett.
Szálltunk, hajóztunk.

(A kínjainkat
- Súgtam csendesen -
Oldjuk végre fel.
Szent sír ez a tó,
Szerelmes karú,
Titkot őriző.
Ez ölelni tud,
Örökre ölel
És áldva ringat.
Nem tudja senki,
Ha ő átkarol,
Zuhanjunk, gyere.)
Ő néz, néz reám
És búsan tekint
És vágyón tekint
A partok fele.
Szállunk, rohanunk:
Óh, menni, menni,
Óh, élni tovább,
Bús kínok alatt
Járni, szenvedni,
De lenni, lenni.
A tó nevetett
Utánunk vadul,
A mélyvizű tó,
Idegen ölű,
Szerelmes ölű,
Áldott karú tó.
A tó nevetett
S bármerre megyünk
Azóta mindig:
Minden alkonyon
Halljuk nevetni.

MEG AKARLAK TARTANI

Őrjít ez a csókos valóság,
Ez a nagy beteljesülés,
Ez a megadás, ez a jóság.

Öledbe hullva, sírva, vágyva
Könyörgök hozzád, asszonyom:
Űzz, kergess ki az éjszakába.

Mikor legtüzesebb az ajkam,
Akkor fagyjon meg a tied,
Taposs és rúgj kacagva rajtam.

Hóhérok az eleven vágyak,
Átok a legszebb jelen is:
Elhagylak, mert nagyon kivánlak.

Testedet, a kéjekre gyúltat,
Hadd lássam mindig hóditón,
Illatos vánkosán a multnak.

Meg akarlak tartani téged,
Ezért választom őrödül
A megszépítő messzeséget.

Maradjon meg az én nagy álmom
Egy asszonyról, aki szeret
S akire én örökre vágyom.

CSAK JÖNNE MÁS

Hódolni kergettem elébed
A vágyak éhes csapatát,
Nomád, vad, büszke csapatát
A vérnek.

Irigyellek, szánlak, utállak,
Szerencsés koldusasszonya,
Királyi koldusasszonya
A Vágynak.

Csak tudnék én mást úgy kivánni,
Mint téged. Óh, csak jönne más.
Egy más asszony. Valaki. Más.
Akárki.

A LÉDA SZÍVE

Boszorkák dobáltak meg
A bús csodáknak ligetében.
Én nem féltem. Én sohse féltem.
De a szeretőm elszaladt.
Szép szeretőm: az ifjú Mosoly.

*

Sírtak s nevettek a boszorkák.
Köd volt és a gyászos, vak éjben,
A bús csodáknak ligetében
Zuhogva hulltak a szivek
S én elfödtem az arcomat.

*

Sziveket dobtak a boszorkák.
Én nem féltem. Én sohse féltem.
A bús csodáknak ligetében
Állottam búsan, egyedül.
A ködből hulltak a szivek,
Csúnya, kicsiny, kemény szivek.

*

Egyszerre szétszálltak a boszorkák,
Könnyesen, csöndben és fehéren,
A bús csodáknak ligetében,
Egy asszony jött fényben felém
S én ráemeltem arcomat.

*

Szemembe nézett s szivéért nyúlt,
Az arcomon még most is érzem:
A bús csodáknak ligetében
Arcomhoz vágta a szivét,
Meleg, beteg, szegény szivét.

LÉDA PÁRISBA KÉSZÜL

Van valakim, aki Minden,
Aki elhagy, aki itthagy:
Páris, Páris, állj elébe,
Térítsd vissza, ha lehet.

Állj elébe s mondd meg néki,
Hogy én fiad vagyok, Páris,
Elűzötten, száműzötten,
Messze tőled. De fiad.

Mondd meg néki, hogy te küldted
Magad helyett bús fiadnak,
Kis szerelmét az életnek
Ne vegye még tőlem el.

Élni, élni, be jó volna,
Ámulni még. Páris, Páris,
Üzend meg a leányodnak:
Hogyha elmegy, meghalok.

AZ UTOLSÓ MOSOLY

Óh, nagyon csúnyán éltem,
Óh, nagyon csúnyán éltem:
Milyen szép halott leszek,
Milyen szép halott leszek.

Megszépül szatir-arcom,
Megszépül szatir-arcom:
Mosoly lesz az ajkamon,
Mosoly lesz az ajkamon.

Üveges, nagy szememben,
Üveges, nagy szememben
Valaki benneragyog,
Valaki benneragyog.

Mosolyos, hideg ajkam,
Mosolyos, hideg ajkam:
Köszöni a csókodat,
Köszöni a csókodat.

VÉN FAUN ÜZENETE

Bús maskarája a világnak,
Apolló, a faun-mezű:
Üzenek néked, Léda. Várlak.

Tavasz van itt a Duna-tájon
És én olykor vért köhögök,
Szép itt az élet, csupa álom.

Pán-kereső utamba most már
Mámor-gályák utasa, én,
Itt állok a zord Bizonyosnál.

A lelkem még ronggyá-szedettebb,
Testem röpítné könnyű szél
Hádesz felé. És, és: szeretlek.

Új dalokat nem hallasz tőlem,
Csókom sincs csókolnivaló,
De kellesz e tavasz-időben.

Hogy akkor majd reám hajoljál,
Fülembe csókold, mit te tudsz
»Csúf faunom, Apolló voltál.«

VÁRNAK REÁNK DÉLEN

Sikongnak a meleg szelek
Messze Délen, messze Délen,
Várnak reánk, várnak reánk
Valahol egy tengerszélen.

Ott hallgattuk valamikor
Lármáját nagy, kék vizeknek.
Nem hallunk mi, nem hallunk mi
Soha szebbet, soha szebbet.

Bárka áll a kék vizen most,
Útra indul talán már ma,
Ha lekésünk, ha lekésünk,
Sohse tér meg az a bárka.

Sikongnak a meleg szelek.
Kék tengernek kék vizében
Üresen úszik a hajónk
Messze Délen, messze Délen.

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

Útra kelünk. Megyünk az Őszbe,
Vijjogva, sírva, kergetőzve,
Két lankadt szárnyú héja-madár.

Új rablói vannak a Nyárnak,
Csattognak az új héja-szárnyak,
Dúlnak a csókos ütközetek.

Szállunk a Nyárból, űzve szállunk,
Valahol az Őszben megállunk,
Fölborzolt tollal, szerelmesen.

Ez az utolsó nászunk nékünk:
Egymás husába beletépünk
S lehullunk az őszi avaron.

A MAGYAR UGARON

A HORTOBÁGY POÉTÁJA

Kúnfajta, nagyszemű legény volt,
Kínzottja sok-sok méla vágynak,
Csordát őrzött és nekivágott
A híres magyar Hortobágynak.

Alkonyatok és délibábok
Megfogták százszor is a lelkét,
De ha virág nőtt a szivében,
A csorda-népek lelegelték.

Ezerszer gondolt csodaszépet,
Gondolt halálra, borra, nőre,
Minden más táján a világnak
Szent dalnok lett volna belőle.

De ha a piszkos, gatyás, bamba
Társakra s a csordára nézett,
Eltemette rögtön a nótát:
Káromkodott vagy fütyörészett.

EL A FALUBÓL

A kis harang a régi,
Mely belezúg a csöndbe,
A szürkeség a régi,
Fölévirít a tavasz.

Minden, minden a régi,
De én hol élek, járok?
Nem voltam ilyen messze,
Nem voltam soha, soha.

Belehalok, ha mondják,
Hogy én itt szálltam útra,
Megtagadom a csókot,
Amely útra indított.

Én a bolondos zajnak,
Én a cifra városnak
Vagyok a kóbor lelke,
Ne gyalázz meg hát, falu.

Óh, kapj fel innen, Város,
Ragadj el innen, Város:
Kik messze kiröpültek,
Sohse térjenek haza.

BÚCSÚ SIKER-ASSZONYTÓL

Nem kellek. Jól van. Jöjjön, aki kell.
Lantot, hitet vígan szegre akasztok.
Kicsit pirulok. Én és a Siker?
Jöjjenek a tilinkós álparasztok,
Jöjjenek a nyafogó ifju-vének,
Jöjjenek a finom kultúrlegények.
Nem is tudom, hogy mi történt velem,
Hát sokat érne itt a győzelem?
S én száz arcban is kínáltam magam,
Vénleánykodtam. Pfuj. Már vége van.

Ügyes kellner-had famulusa tán?
Éhes szemben vörös, vadító posztó?
Legyek neves hős kis kenyércsatán?
Fussak kegyért én, született kegyosztó?
Eh, szebb dolog kopott kabátba szokni,
Úri dölyffel megállni, mosolyogni,
Míg tovább táncol kacsintva, híva
A Siker, ez a nagy hisztérika.
Nyomában cenkek. No, szép kis öröm.
Ezekkel együtt? Nem, nem. Köszönöm.

ÉNEK A PORBAN

Roggyant a lábam, süppedt a mellem,
Itt az ideje, össze kell esnem.
Lerogyok vígan, elnyúlok bátran,
Lalla, lalla,
Rokkantak halmán, nagy éjszakában.

Nagy rokkanásom kinek se fájjon,
Nem első hullás ezen a tájon:
Ki magyar tájon nagy sorsra vágyik,
Lalla, lalla,
Rokkanva ér el az éjszakáig.

Mocsaras rónán bércekre vágytam,
Egy kis halomig hozott a lábam.
Forró, szűz lelkünk rakjuk a sutra,
Lalla, lalla,
Be megjártad itt, óh, Zaratusztra.

Ám néha mégis szóljon az ének
Bús ég-vivásnak, átok-zenének,
Csalogatónak. Hadd jöjjön más is,
Lalla, lalla,
Rokkanjon más is, pusztuljon más is.

A TISZA-PARTON

Jöttem a Gangesz partjairól,
Hol álmodoztam déli verőn,
A szívem egy nagy harangvirág
S finom remegések: az erőm.

Gémes kút, malom alja, fokos,
Sivatag, lárma, durva kezek,
Vad csókok, bambák, álom-bakók.
A Tisza-parton mit keresek?

KÖLTÖZÉS ÁTOK-VÁROSBÓL

Nekropoliszban zene zendült
Egy süket, őszi napon.
Én már meghaltam akkor régen
S feküdtem vörös ravatalon.

Sírt az ajtóm. Csöndben belépett
Valaki és nevetett,
Valaki, kiért sokat sírtam
S akit halottan is szeretek.

Megsimogatta sárga arcom
És kacagott, kacagott:
»Fény-emberem, idekerültél?
Csúf Budapest a ravatalod?«

»Hát nem emlékszel már a fényre,
Mely déli sírokra száll?
Itt Budapesten csúf az élet
S ezerszer csúfabb a halál.«

»Gyere innen Átok-városból,
Gyere, halottam, velem,
Itt nem lehet szépet álmodni,
Itt nincsen könnyes, nagy szerelem.«

És kezeim puhán megfogta
És kacagott, kacagott
S azóta déli temetőbe
Készül egy szegény halott, halott.

LELKEK A PÁNYVÁN

Kipányvázták a lelkemet,
Mert ficánkolt csikói tűzben,
Mert hiába korbácsoltam,
Hiába űztem, hiába űztem.

Ha láttok a magyar Mezőn
Véres, tajtékos, pányvás ménet:
Vágjátok el a kötelét,
Mert lélek az, bús magyar lélek.

KORÁN JÖTTEM IDE

Későn jött az az asszony,
Aki néz, akit áldok
És ez a Puszta megöl,
Hol hasztalan kiáltok.

Óh, ez a nagy sivatag,
Óh, ez a magyar Puszta,
Szárnyaimat már hányszor
Sározta, verte, húzta.

Ténfergek s már az sincsen,
Ami könnyre fakasszon:
Korán jöttem én ide
S későn jött az az asszony.

A KRISZTUSOK MÁRTÍRJA

Vad, nagyszerű rajongást oltott
Az Érnek partja énbelém,
Csupa pogányság volt a lelkem,
Gondtalan vágy és vak remény.
Forgott körültem zagyva módon
Lármával, vadul a világ
És én kerestem egyre-egyre
Valami nagy Harmóniát.

Paraszt Apollónak termettem,
Ki dalos, erős és pogány,
Ki szeretkezve és dalolva
Dől el az élet alkonyán.
Pogány erőtől, daltól, vágytól
A lelkem immár nem buzog,
Megöltek az evangélisták,
Az életbölcsek, krisztusok.

A LELKEK TEMETŐJE

E föld a lelkek temetője,
Ciprusos, árva temetője,
Sok vér ömlött itt valaha
S maggyilkos méreg lett belőle.

Itt azok éltek, kik nem éltek,
A legkülömbek sohse éltek,
Itt meddő a nagy gerjedés
S százszor boldogok a vetéltek.

Ez a szomorú magyar róna,
Halálszagú, bús magyar róna,
Hány megölt lélek sikoltott
Bús átkot az egekig róla.

Óh, boldogok itt, kik nem éltek,
A legkülömbek sohse éltek,
Itt meddő a nagy gerjedés
S százszor boldogok a vetéltek.

IHAR A TÖLGYEK KÖZT

Száradjon ki az iharfa,
A büszke fa, a magyar fa,
Amely engem gyökerével
Bever, lehúz, ide láncol.

Leveleit elhullassa,
Virágait korán esse,
Sohse lássa, sohse lássa,
A szent Napot terebéllyel.

Lombtalan lomb a mi lombunk,
Virágölő a virágunk,
Árnyéktalan az árnyékunk.
Miért legyünk erdő csúfja?

Álljunk az Égnek meredten,
Lombtalanul ő is, én is.
Tölgyek között, tölgyek között
Nyomorultul miért éljünk?

ELŰZÖTT A FÖLDEM

Az én földem aludni akar,
Itt most szent, néma árnyak ingnak.
Engem ideűztek a hegyek,
Ez az én földem. Itt ütök
Téli tábort az álmaimnak.

Kék hegyek ködje omlik ide,
Hóharmatos a tarka avar,
Az én földem aludni akar:
Pedig én ide ünnepre jövök,
Fura lányokkal jövök ide:
Rózsa-lugas kell, nászágy kell nekünk,
Hahó, vén alvó, itt megpihenünk.
Meddő álmok e sápadt némberek,
Menyasszony mind, az egész sereg,
Elmúlt a nyár s ez mind nászágyra vár:
Ködharangok búgnak, zene szól,
Jön a vőlegény a hegyek alól.

Hideg ez a sík, fátyolos arcú.
Átgázolom a ködtakarót. Csönd.
Dobogok lábammal a földön,
Hiába költöm, hiába költöm:
Az én földem aludni akar.
Károgó varjak csapata száll,
De néma, de csöndes az avar.

»Megjöttem. Hallod? Én vagyok itthon,
Aki rég elment, az a fiad.«
Bomlik a fátyol, reszket a sóhaj,
A hullafoltos, vén Alvó riad.
»Honnan jössz?« »A városból jövök,
Hozzád jövök, már rég hazavágyom.«
»És mit akar itt e cifra sereg?«
»E cifra sereg? Hát látod te is?
Ez mind csak álom, néhány nyári álom.
Forrók, buják, meddők szegények,
Együtt bolyongtunk, velük élek.
Nem tudta megáldani sehogy
Szomjas méhüket a városi nyár,
Erődért jöttünk a nagy pillanathoz,
Ez a meddő sereg csodádra vár.«

A köd kavargott, rám ült, befedett,
Átokzsivaj zúgott az avaron:
»Legyetek meddők, így akarom.
Bomló, beteg vágy nászt itt nem terem,
Az én síkomon nyílt a szerelem.
Itt a Jövő az úr a csók felett,
Itt nyáron szeret, aki szeret.
Űző vágynak itt nem üt csókos óra,
Pusztulj innen város beteg lakója,
Itt szűz világ van, álomnak szaka
S nem villámfényes nap az éjszaka,
Betelő a vágy, testes az álom,
Az élet mindig győz a halálon,
Itt álom és csók tiszta és egész,
Utánuk nem láz jő: szent pihenés.
Itt kínzó láz nem pusztít a sziven:
A sík ölel, terem és megpihen.
Az én sík-lelkem benned a lélek,
Neked nem kellett a sík-élet:
Szólít a város, várnak a hegyek,
Én idegennek ágyat nem vetek.
Bús álmaiddal vándorolj tovább,
Oda, hol egymás öldöső fele
A Csóknak és Termésnek istene,
Oda, hol célja, rendje nincs a csóknak
S becsük van a magtalan álmodóknak,
Hol betelő vágy nincs s örök a láz:
Itt nincs már csók, megérett a kalász.«

Kalásztalan, bús lelkem indult,
Elhalt a ködharangok hangja s a zene
S én szálltam az álom-lányok csapatával
A város fele.
A szárnyam súlyos, szörnyű nesztelen,
Nézem a várost és nincsen szemem,
Sírnék: nincs könnyem, szólnék: nincs szavam,
Csak szállok búsan, némán, magasan:
Elűzött a földem.

TALÁLKOZÁS GINA KÖLTŐJÉVEL

Hahó, éjszaka van,
Zúgó vadonban őrület-éj,
Hahó, ez itt a vaáli erdő:
Magyar árvaság,
Montblank-sivárság,
Éji csoda és téli veszély.
Hahó, a lábam félve tapos:
Amott jön Gina és a költő
És fölzendül a vad Iharos.
Csont-teste vakít
A nagyszerü vénnek,
Ginát vidáman hozza kezén,
Hahó, Gina él.
Engedd a kezedről:
Ez az én asszonyom,
Az enyém.
És zúg az erdő, Gina remeg.
Léda. Kiáltok.
Léda. És néz reám
A csontváz-isten, lelkemnek atyja,
Néz és nevet.
Fölém mered csont-karja
A homlokomig, simogatón, felém
És az erdőn kigyullad a fény.
Hahó, száll Léda, Gina fut
S a fák közt az örök egyedülség
Bús, magyar titka zúg.
Hahó, őrület-éj.
Szent csont-lábakhoz
Vergődve esem
És zúg az erdő sorsot-hirdetőn,
Félelmesen.
S homlokomon simogat kezével
A Montblank-ember,
Én szent elődöm, nagy rokonom
S itt érezek
Egy szent kezet azóta mindíg,
Egy csont-kezet
A homlokomon.

A MAGYAR UGARON

Elvadult tájon gázolok:
Ős, buja földön dudva, muhar.
Ezt a vad mezőt ismerem,
Ez a magyar Ugar.

Lehajlok a szent humuszig:
E szűzi földön valami rág.
Hej, égig-nyúló giz-gazok,
Hát nincsen itt virág?

Vad indák gyűrűznek körül,
Míg a föld alvó lelkét lesem,
Régmult virágok illata
Bódít szerelmesen.

Csönd van. A dudva, a muhar,
A gaz lehúz, altat, befed
S egy kacagó szél suhan el
A nagy Ugar felett.

A DALOLÓ PÁRIS

EGY PÁRISI HAJNALON

Sugaras a fejem s az arcom,
Amerre járok, száll a csönd, riad,
Fölkopogom az alvó Párist,
Fényével elönt a hajnali Nap.

Ki vagyok? A győzelmes éber,
Aki bevárta, íme, a Napot
S aki napfényes glóriában
Büszkén és egyedül maga ragyog.

Ki vagyok? A Napisten papja,
Ki áldozik az éjszaka torán.
Egy vén harang megkondul. Zúghatsz,
Én pap vagyok, de pogány pap, pogány.

Harangzúgás közt, hajnalfényben
Gyujtom a lángot a máglya alatt,
Táncolnak lelkemben s a máglyán
A sugarak, a napsugarak.

Evoé, szent ősláng, Napisten.
Még alszik itt e cifra rengeteg,
Én vártam, lestem a te jöttöd,
Papod vagyok, bolondod, beteged.

Sápadt vagyok? Piros sugárt rám.
Boldog Ad-üköm pirosabb legény
Volt, ugyebár, mikor papod volt?
Hej, sápadok már ezer éve én.

Szent Napkeletnek mártirja vagyok,
Aki enyhülést Nyugaton keres,
Táltosok átkos sarja talán.
Sápadt vagyok? Óh, fess pirosra, fess.

Gyűlölöm dancs, keleti fajtám,
Mely, hogy kifáradt, engemet adott,
Ki sápadtan fut Napnyugatra,
Hogy ott imádja Urát, a Napot.

Hogy volt? Mindegy. Fáradt a vérem,
Imádom a fényt, lángot, meleget,
Keresek egy csodát, egy titkot,
Egy álmot. S nem tudom, mit keresek.

Keleti vérem, ez a lomha,
Szomjúhozóan issza Nyugatot:
A Napisten legbúsabb papja,
Rég kiszórt, fáradt sugara vagyok.

Egy nóta csal. Rég dalolhatta
Szent Ázsiában szép, vad, barna lány,
Egy illat űz, csodavirágból
Lehelte tán be egyik ősanyám.

Valami ősi, régi rontás
Száll előttem s én lehajtom fejem,
Várok valamit. S amit várok,
Nem dicsőség, nem pénz, nem szerelem.

Mit várok? Semmit. Egy asszony
Utamba állt és néha csókot ad:
Sohse látott ez a csókos Páris
Betegebb és szomorúbb csókokat.

Várok. Lesz egy végső borzongás,
Napszálltakor jön, el fog jönni, el
S akkor majd hiába ébresztnek
Könnyes csókkal és csókos könnyüvel.

Elmúlik a Napisten papja,
A legfurcsább és a legbetegebb,
Aki fáradt volt, mielőtt élt
S aki még Párisban sem szeretett.

Evoé, szent ősláng, Napisten,
Kihuny a láng, Páris riadva zúg,
Új csatára indul az Élet,
A nagyszerű, a pompás, a hazug.

Én is megyek, kóbor, pogány hős,
Új, balga Don, modern, bolond lovag,
Ki, mi van is, irtja, kiszórja
Önlelkéből az áldott álmokat.

Sugaras a fejem s az arcom,
Zúg a harang, megyek lassan tovább:
Megáldozott a dús Párisnak
Kövein a legkoldusabb nomád.

HÁROM BAUDELAIRE-SZONETT

I.

Örökkön hajt a Démon, űz, kisérget,
Halk levegőként úszkálgat körültem,
Tüdőmbe suhan s én gyötrődve égek
Örökös vágyban, szomjúságban, tűzben.

Néha, mert tudja, imádom a Szépet,
Elém a legszebb némber képét hozza,
Képzelt okot ad, száz hazug mentséget
S kapatja ajkam gonosz italokra.

Isten arcától így visz messzebb, messzebb
Engem lihegőt, fáradtat, tépettet,
El, a nagy Untság bús sivatagára.

Zavart szemembe kap s előttem vágtat
Piszkos rongyok és nyitott sebek árnya
S egész rémes tára a Pusztulásnak.

II.

Édes és kínos a pislogó lángba
Meredni s várni téli éjben, csöndben,
Miként száll, száll föl a multaknak árnya,
Míg a harangok búgnak kint a ködben.

Boldog a harang, mely vénhedten is cseng
S ifjú torokkal küldi messze tájra
Hívó, szent dalát, mindig bátran, frissen,
Miként őrsátor vén, hű katonája.

Csak az én szegény, bús lelkem repedt el
S ha hideg éjek rémét dalsereggel
Vágyik elűzni, hangja csuklik, retten:

Mintha egy vértó partján elfeledten
Holttestek alatt sebesült hörögne,
Ki ott vész kínban, lenyomva örökre.

III.

Bűvös, szép őszi ég vagy, tündöklés, rózsaszirom.
Bennem a szomorúság tengere sírva árad
S ha visszafut, otthagyja fanyar, bús ajkaimon
Maró emlékezetét keserű iszapjának.

Kezed hiába csúszik alélt keblemen tova,
Amit keres, barátnőm, marcangolt hely, üres rég,
Széttépte azt az Asszony vad karma, éhes foga,
Óh, ne keresd a szívem, az állatok megették.

Palota volt a szívem s a tömeg befertőzte,
Most benne orgiáznak, gyilkolnak, civódnak ott.
Meztelen kebled körül parfüm szálldos felhőzve.

Lelkek kemény korbácsa, óh, Szépség, Te akarod.
Lobbantsd fel ünneppiros lángjával tűzszemednek
A rongyokat, amiket a rablók itt feledtek.

JEHAN RICTUS STRÓFÁIBÓL

I.

Koldusait a csóknak és reménynek,
Kiket legyőzött, letiport az Élet,
Ha dús leszek majd, én, a koldus, árva,
Behívom egy új, fényes palotába.
Milyen sereg lesz. Már előre látom:
Jönnek rongyokban, véznán, halaványon,
Akiknek mindig hazudott az Élet,
A megcsömörlők, undorodtak, vének,
Akiknek hátát véresre taposták
Birkózni tudó, ügyesebb legények.

*

Ház lesz. Tán kunyhó. Vagy egy deszka-pad tán,
De irgalom fog lakozni felette,
Nem mint a jó szív sok bűzös barakkján,
Hol elkönyvelik az irgalmasságot
S hol nem lel senki könnyre, szeretetre.
Ház, hol nem hull ránk megvetés és átok.

*

Istenem. Egy ház. A mienk egészen.
Hol nincs házmester, fertály és robot-nap,
Hova a fáradt bátoran benyithat,
Csak érezze, hogy a földön van éppen
S piheghet bátran, szabadon és mélyen.

II.

Él minden szívben egy bolond Kiméra,
Van mindenkinek álom-szeretője:
Ráleltem én is már a magaméra.
Enyém. Ne fájjon a más feje tőle.

Hajh, mert veszett egy legény vagyok én ám:
Amíg mások a vackon szenderegnek,
Én egy Madonnát hivogatok némán,
Nagyasszonyát az esett embereknek.

Bolond kis eset. Sokszor sírni késztet:
Nyakig a szennyben, mindig akkor látom,
Mikor a hátam gyönge egy ütésnek
S bőröm egy garast nem ér örök áron.

Mikor húz a sár s mint a puskafojtást,
Úgy rágom össze fogammal a szitkom,
Mikor vergődöm és dühöngök folyvást,
Akkor jelensz meg, én sugaras Titkom.

Ott, a barakkban, ott látom az ágyon,
Őt, a csodásat, szűzet és fehéret.
- Te, Te, Királynő, én rongy nyoszolyámon?
S elszáll holt fénnyel, mire odaérek.

Hogy ki? Nem tudom. És sohase kérdem.
Úgy kél föl bennem, mint nyáreste Holdja,
Úgy lobog, mint a fáklya csodafényben,
Ő az én lelkem lobbantó koboldja.

Éjem és Sorsom egy mély katlanában
Valahol les rám. Melle nyíló rózsa,
Úgy tüzel, úgy ég két szeme a vágyban,
Bennük buzog tán minden Idők csókja.

Ő tán a Szépség, Irgalom? Be várom.
S Ő énreám vár. Be régen is várhat,
Míg átgázolok könnyen, véren, sáron.
Ő nem csufolja az én rossz ruhámat.

Óh, messze van még. Szent, sápadó árnya
Behull vermén a titkos, barna Estnek,
Síroknak földjén lehet a hazája,
Hol süket kéjjel, álomban szeretnek.

De egyszer, nyirkos, gyilkos éji órán,
Óh, borzalom és keserűség Éje,
Könyörülsz majd az aszfaltok lakóján
S szűzen, csókosan elküldöd eléje.

De kit? (Óh, rongyos koldus, bamba, léha,
Hogy a te vágyad vágyakat fakasszon?
Nézted tükörben vánnyadt tested néha?)
Hol az a híres, csókos, szűz Menyasszony?

Én Istenem. Hisz olyan mindegy végre,
Azért szeretne, hogyha élne, vóna.
(Baktass, rohanj hát tovább a vad éjbe
S álmodj, ha még tudsz, álmok álmodója.)

ESTE A BOIS-BAN

Befödte lelkemet és Párist
Muzsikás, halk, szomoru este,
Eltévedtünk. A nagy Bois-ban
A kocsim az utat kereste.
És mintha rólunk ki se tudna
És mintha minket ki se várna,
Baktattunk álmos gördüléssel.
Nagymessziről zúgott a lárma,
A fákon át hívtak a mécsek,
Szomorú volt nagyon a lelkem,
A kocsis nótát fütyörészett.

Nagy éjszakába mintha hullnánk,
Csoda-világba, végtelenbe,
Új, titkos földre, új időbe,
Új létezésbe, új jelenbe,
Szent árnyak kerengtek előttünk.
Hahó, kocsis: kis, fehér házba,
Amott, amott. Hahó. Repüljünk.
Hajts, hajts. A múltba, ifjuságba.
Ott. Látom. Jaj. Villámos élet,
A nagy Bábel útjára hágtunk.
Sírtam. A kocsis fütyörészett.

A GARE DE L’ESTEN

Reggelre én már messze futok
S bomlottan sírok valahol:
Most sírni, nyögni nem merek én,
Páris dalol, dalol.

Én elmegyek most, hazamegyek,
Már sziszeg, dohog a vonat,
Még itt van Páris a szivemen
S elránt az alkonyat.

Most fűt bolond-sok álmom alá
A füttyös, barna szörnyeteg.
Holnap fehérebb én leszek-e?
Vagy a svájci hegyek?

Holnap fehérebb én leszek, én.
Téli sírkertek szele jő,
Küldi már a csókjait nekem
A magyar Temető.

Óh, az élet nem nagy vigalom
Sehol. De ámulni lehet.
Szép ámulások szent városa,
Páris, Isten veled.

Az én hűtlen, beteg istenem
Ülje itt mindig vad torát:
A tűzcsóvás, felséges Öröm.
Dalolj, dalolj tovább.

Tőled hallja a zsoltárokat
E koldus, zűrös, bús világ
S az életbe belehazudunk
Egy kis harmóniát.

Dalolj, dalolj. Idegen fiad
Daltalan tájra megy, szegény:
Koldus zsivaját a magyar Ég,
Óh, küldi már felém.

Fagyos lehellet és hullaszag
Száll ott minden virág felett.
Elátkozott hely. Nekem: hazám.
A naptalan Kelet.

Mégis megyek. Visszakövetel
A sorsom. S aztán meghalok,
Megölnek a daltalan szivek
S a vad pézsma-szagok.

Megölnek és nem lesz mámorom,
Kinyúlok bután, hidegen.
Páris, te óriás Daloló,
Dalolj mámort nekem.

Csipkésen, forrón, illatosan
Csak egyszer hullna még reám
S csókolná le a szemeimet
Egy párisi leány.

Az alkonyatban zengnének itt
Tovább a szent dalok.
Kivágtatna a vasszörnyeteg
És rajta egy halott.

PAUL VERLAINE ÁLMA

Álmodom egy nőről, akit nem ismerek,
Forró és különös, áldott, nagy Látomás,
Aki sohasem egy s aki sohase más,
Aki engem megért, aki engem szeret.

Mert ő megért. Neki, óh, jaj, csupán neki,
Bús, áttetsző szivem többé már nem talány,
Sápadt homlokomnak verejték-patakán
Frissítve omolnak az ő szent könnyei.

Barna, szőke, vörös? Óh, nem tudom én, nem.
A neve? Emlékszem: lágyan zendül, mélyen,
Mint kedveseinké ott lenn, a sírba, lenn.

Nézése hallgatag szobrokénak mása,
Szava messziről jőn, komoly, bús, fénytelen:
Mint elnémult drága szavak suhanása.

A SZAJNA PARTJÁN

A Szajna partján él a Másik,
Az is én vagyok, én vagyok,
Két életet él két alakban
Egy halott.

A Duna partján
Démonok űznek csúfot velem,
A Szajna partján álmokba von be
Százféle, szűz szerelem.

Rákacag Páris
S a boldog Másik visszakacag,
Itt röhejes mámorba kerget
Vijjogó, éji csapat.

Ott szebb vagyok, nemesebb, hősebb,
Sejtelem-csók minden dalom,
Szent Cecilia hajol lelkemre
Álmatagon.

A Duna partján
Céda lányhoz hajt durva öröm,
A bor ad álmot
S a poharamat összetöröm.

Ott: ring lelkem muzsikás alkony
Szent zsivaján
S úgy csókolom meg az életet,
Mint orkideát a Léda haján.

SZŰZ ORMOK VÁNDORA

SÓHAJTÁS A HAJNALBAN

Óh, pírban fürdő
Szépséges világ,
Pihent testeknek
Boldog, lomha kéje,
Rejtelmes, fényes,
Ezer puha fészkű,
Gyönyörű város.
Óh, szent hajnal-zengés:
Élet szimfóniája,
Csodálatos Élet,
Be jó volna élni.
Mennyi öröm zúg
És mind a másé,
Mennyi arany cseng
És mind a másé,
Mennyi erő küzd
És mind a másé,
Mennyi asszony van
És mind a másé,
Mennyi új kéj zsong
És mind a másé,
Mennyi szándék tör
És mind a másé,
Mennyi minden van,
Mennyi szép minden,
Mennyi szent minden
És mind a másé.

SZÍVEK MESSZE EGYMÁSTÓL

Valahol egy bús sóhaj szállt el
S most lelkemen pihen,
Valahol kacagás csendült most
S mosolyog a szivem.
Valahol szép lehet az élet,
Mert lány után futok
S valahol nagy lehet az átok,
Mert sírni sem tudok.

Valahol egy szívnek kell lenni,
Bomlott, beteg szegény,
Megölte a vágy és a mámor
Éppúgy, mint az enyém.
Hallják egymás vad kattogását,
Míg a nagy éj leszáll
S a nagy éjen egy pillanatban
Mind a kettő megáll.

A CSÓKOK ÁTKA

Valami szent, nagy éjszakán
Vad nászban megfogant az élet
S azóta tart a nász örökké,
Minden kis mozgás csókba téved.
Csókok világa a világunk,
Csókban fogan a gondolat,
Kicsi kis agyvelő-csomócskák
Cserélnek tüzes csókokat
S a legforróbb csókból szület meg
A legszebb, legnagyobb ige,
Mely hódítóan csap belé
A végtelenbe, semmibe.
S a leglanyhább csókból fakadt ki
A szürkeség, a régi mása:
Nincs vad párzás, nincs tüzes csók ma
S nincs a világnak messiása.
Úgy van talán: szép a világ s jó,
Mi vagyunk satnyák, betegek,
Jégfagyos csókokban fogantunk
S a fagy a lelkünk vette meg.
Szent kéj a csók és szent az élet,
A párzás végtelen sora
S átok a csók, átok az élet,
Ha nincs a csóknak mámora.
Az eltűrt csókok tunya nászán,
A langyos csókok éjjelén
Az átok egyre nő fölöttünk
S így lesz az élet lomha, vén
S így leszünk mi, párzó királyok,
Kopottak, búsak, betegek,
Kiknek csókolni szomjas tűzzel
Már nem szabad és nem lehet.
Ha szomjas ajkak szomjas csókot
Csak szomjas ajkra hintenek,
Ma ez a föld üdvök Olimpja
S nem laknak itt: csak istenek.

VÍZIÓ A LÁPON

Ez itt a láp világa. Szürke,
Silány, szegény világ. Megülte
Az örök köd, mely egyre rémít.
A láplakók közt várom én itt
Az én szép, fényes reggelem,
Bús esti köd rémít s borul rám,
De az a reggel megjelen.

Rémek között, gomolygó ködben
Elszürkül minden itt a lápon,
A lelkem villan néha-néha,
Szikráit a rémekre hányom
S hogy el ne izzék, hogy legyen:
A szürkeségből néha-néha
Kidugom büszke, nagy fejem.

Vagyok fény-ember ködbe bújva,
Vagyok veszteglő akarat,
Vagyok a láplakók csodája,
Ki fényre termett s itt marad
Ködomlasztó reggelre várva,
Várván, jön-e a virradat.

Az lesz virradat. Csoda-reggel.
Vulkánhegyek nőnek a lápon,
Jön a sugár egész sereggel,
Végigcikázik a világon.
Lángoszlop lesz, mi most ködös rém,
Lángfolyó lesz a szenny, salak
S a veszteglő bús akaratból
Lesz diadalmas akarat.

Talán vulkánhegyekre lépek
Vérvörös, büszke lobogóval
És torlaszok fölött süvöltök
Rombolni hívó bomba-szóval,
A bűntengert szabaditom föl,
Hogy kiszakítson nádat, tölgyet,
Hogy végtől-végig hömpölyögjön,
Hogy megtisztítsa jól a földet,
Hogy tobzódjék a rég veszteglő,
A gátra szomjas akarat.

De lehet, hogy a vulkánhegyre
Fölnevet hozzám egy alak.
Arany-vörös hajtenger födje,
Fehér hab legyen melle, válla,
Gyilkos szemű, forrón lehellő
Legyen majd ez az ördög lánya
S én elhajítom lobogómat,
Rohanok, bukom őelébe,
Égetni vágyva, lángban égve,
Százszorozva duzzad föl bennem
A láp lenyűgözött hatalma:
Ráomlom gyilkos szerelemmel,
Beföd az arany-vörös tenger
S én elmerülök ölve, halva.

AZ ÉN MENYASSZONYOM

Mit bánom én, ha utcasarkok rongya,
De elkisérjen egész a síromba.

Álljon előmbe izzó, forró nyárban:
»Téged szeretlek, Te vagy, akit vártam.«

Legyen kirugdalt, kitagadott, céda,
Csak a szivébe láthassak be néha.

Ha vad viharban átkozódva állunk:
Együtt roskadjon, törjön össze lábunk.

Ha egy-egy órán megtelik a lelkünk:
Üdvöt, gyönyört csak egymás ajkán leljünk.

Ha ott fetrengek lenn, az utcaporba:
Borúljon rám és óvjon átkarolva.

Tisztító, szent tűz hogyha általéget:
Szárnyaljuk együtt bé a mindenséget.

Mindig csókoljon, egyformán szeressen:
Könnyben, piszokban, szenvedésben, szennyben.

Amiben minden álmom semmivé lett,
Hozza vissza Ő: legyen Ő az Élet.

Kifestett arcát angyalarcnak látom:
A lelkem lenne: életem, halálom.

Szétzúzva minden kőtáblát és láncot,
Holtig kacagnók a nyüzsgő világot.

Együtt kacagnánk végső búcsút intve,
Meghalnánk együtt, egymást istenítve.

Meghalnánk, mondván:
»Bűn és szenny az élet,
Ketten voltunk csak tiszták, hófehérek.«

HA FEJEM LEHAJTOM

Asszony ölébe ha lehajtom
Nagy, szomorú szatír-fejem:
Emlékezem.

Egykor nagy asszonyként bolyongtam
Forró és buja tájakon
Álmatagon.

Messze és mélyen az Időben
Én asszony voltam: termetes,
Szerelmetes.

Jöttek utánam vézna ifjak
Simán, vágyóan, betegen:
Emlékezem.

RETTEGEK AZ ÉLETTŐL

Hiába ragadnak szent mámor-hattyúk
Boldog, nagy Vizen,
Gágogását hallom józan ludaknak,
Nincsen semmi sem,
Ami megmaradjon.

Csukló zokogásom hallom előre,
Mikor nevetek,
Lelkem hollóinak károgásába
Tréfás verebek
Belecsiripolnak.

Vágyakozni félek. A Teljesülés
Jön és meggyaláz.
Nyugalom sem kell, hisz vágtat utána
Egy vad mén: a Láz.
Jaj, rettegek élni.

MIDÁSZ KIRÁLY SARJA

Susogó nádak mezejében járok,
Királyi bottal csapkodok kevélyen
És zúg a nádas csúfondáros mélyen,
Királyi bottal valamerre járok.

Értem a titkot, a nádi beszédet,
Susog a nádas s én messzekiáltok:
Nádi világ, ím, megjött a királyod,
Midásznak sarja szállott, ím, elébed.
S bármint kacagtok léha, lenge nádak,
Hódolni fogtok új Midász királynak,
Hódolni fogtok bizonyosan nékem.
Mert szent az ősöm, szent királyi trónom:
Ősömet áldom, trónomat megóvom
Itt, a susogó nádak mezejében.
Hallod-e, nádas? Be szép a világ itt.

Áldalak, nádas, óh, áldalak, Élet,
Szépségedért, mely a vaknak világít,
Nyugalmadért, mely keresi a harcot,
Igazadért, mely süket fülbe harsog.
Áldom én mindazt, amit te adsz, Élet,
Nagy gyávaságod, mely kifog a hősön
S áldom Midászt: én szamárfüles ősöm.

Óh, király-ősöm, be szép dolog élni
Szamárfüllel és ős királyi bottal,
Lelkendező, bolond, részeg robottal.
Óh, király-ősöm, be érdemes élni
Itt, a susogó nádak mezejében.
Áldalak újra, hálásan, kevélyen
Minden kis percért, amelyben örültem
És kacaghat itt a nádas körültem:
Úr és vidám lesz Midász sarja itten,
Kacagj csak nádas, én hiszek a hitben.

Akárhogy is, de gyönyörü a reggel,
Mely jönni fog majd hírrel, győzelemmel,
Szépek a dalok, melyek fognak zengni
És érdemes lesz őrjöngve szeretni
A csókos asszonyt, ki majd eljön értem.
Szépek a vágyak, az álmok, a tettek,
A csókok, melyek ezután születnek
S szent vagyok én e részeg mámor-vértben.

Az el nem dalolt csodaszép daloknak,
A sohsem csókolt csókos asszonyoknak,
A csak álomban élő büszke tettnek,
A szép Holnapnak, meg nem érkezettnek
Vagyok királya, vagyok büszke hőse,
Aki utálja a mát, ezt a holtat,
Kinek az álma a szent, titkos Holnap
S a szamárfüles Midász volt az őse.

BÚGNAK A TÁRNÁK

Havas csúcsával nézi a napot
Daloknak szent hegye: a lelkem,
Gonosz tárnáktól általverten.

Álmok, leányok, bomlott ingerek,
Gondok, kínok vájták a mélyet:
Gyűltek a tárnák és a rémek.

Fent, fent a csúcson: nagy-nagy szűzi csönd,
Gondolat-manók csoda-tánca,
Lent: a rémeknek harsogása.

Lelkem tetőjén szent táncaikat
Fürge manók riadva járják,
Lentről, lentről búgnak a tárnák.

Egy pillanat és megindul a hegy:
A büszke tető táncos népe
Bevágódik a semmiségbe.

A SÁRGA LÁNG

Alágyujtott az álmaimnak
A sárga láng. Hamvadok, égek:
Merítsetek be arany-árba,
Adjatok, adjatok menedéket.

Egy vad muzsika kerget, őrjít,
Csörgő aranyak muzsikája.
Némítsa el már ezt a zenét
A bűvös pálca, az aranypálca.

Jöjjön az édes, süket este,
Hol dal nem hallik, láng se lobban:
Aludni akarok aranyágyon
Renyhén, meredten, jóllakottan.

A MESE MEGHALT

Mese-zajlás volt. Még élt a Mese
S egy tavaszon én valakire vártam.
Mese-zajlás volt. Zajlott, sírt a vágyam,
Parthoz sodort egy illatos mesét,
Parthoz sodort egy kósza asszony-árnyat.
Hol szedte? Merre? Nem tudom, de szép,
Új mese volt ez s az árny csodasápadt.
Mindig szerettem árnyat és mesét:
A legszebb mesét és a legszebb árnyat
Egy babonás tavaszi éjszakán
Addig kérleltem, míg életre támadt.
Mese-zajlás volt. Még élt a Mese.

Mese-zajlás volt. Meghalt a Mese
Ugyanez éjjel. Bénán, félve, fázva,
Élő mesére s élő asszonyára
Riadtan néztem. Nem az én mesém.
És ez az asszony, ez a csodasápadt?
Ez Minden-asszony, ez nem az enyém.
Tolvaj a lelkem, idegen csodákat,
Idegen árnyat terem és mesét:
A mese régi s rizsporos árnyat
Kérleltem egy tavaszi éjszakán,
Mikor a vágyam utolszor megáradt.
Mese-zajlás volt. Meghalt a Mese.

HARC A NAGYÚRRAL

Megöl a disznófejű Nagyúr,
Éreztem, megöl, ha hagyom,
Vigyorgott rám és ült meredten:
Az aranyon ült, az aranyon,
Éreztem, megöl, ha hagyom.

Sertés testét, az undokot, én
Simogattam. Ő remegett.
»Nézd meg, ki vagyok« (súgtam néki)
S meglékeltem a fejemet,
Agyamba nézett s nevetett.

(Vad vágyak vad kalandorának
Tart talán?) S térdre hulltam ott.
A zúgó Élet partján voltunk,
Ketten voltunk, alkonyodott:
»Add az aranyod, aranyod.«

»Engem egy pillanat megölhet,
Nekem már várni nem szabad,
Engem szólítnak útra, kéjre
Titokzatos hívó szavak,
Nekem már várni nem szabad.«

»A te szivedet serte védi,
Az én belsőm fekély, galád.
Az én szivem mégis az áldott:
Az Élet marta fel, a Vágy.
Arany kell. Mennem kell tovább.«

»Az én jachtomra vár a tenger,
Ezer sátor vár énreám,
Idegen nap, idegen balzsam,
Idegen mámor, új leány,
Mind énreám vár, énreám.«

»Az egész élet bennem zihál,
Minden, mi új, felém üget,
Szent zűrzavar az én sok álmom,
Neked minden álmod süket,
Hasítsd ki hát aranyszügyed.«

Már ránk szakadt a bús, vak este.
Én nyöszörögtem. A habok
Az üzenetet egyre hozták:
Várunk. Van-e már aranyod?
Zúgtak a habok, a habok.

És összecsaptunk. Rengett a part,
Husába vájtam kezemet,
Téptem, cibáltam. Mindhiába.
Aranya csörgött. Nevetett.
Nem mehetek, nem mehetek.

Ezer este múlt ezer estre,
A vérem hull, hull, egyre hull,
Messziről hívnak, szólongatnak
És mi csak csatázunk vadul:
Én s a disznófejű Nagyúr.

NE LÁSSATOK MEG

Ne adjatok rám aranyos palástot,
Nem kell a gyémántos korona,
De vigyétek a víg csörgő-sapkát is
S tarka köpenyeg sem kell soha.

Szürke-országnak vagyok a királya,
Láthatlan trónom nekem ragyog.
Amíg nem láttok, nem ékesíttek,
Nem rubrikáztok, addig: vagyok.

A KEZEK BÁBJA

Kezeket látok mindenütt,
Fekete raját a kezeknek:
Forró kezet és hideget,
Hívót, tolvajt és megadót,
Üszköst, vidámat és meredtet.

Én csak bús álom-báb vagyok,
Játékos kezek rángatottja,
Ők táncolnak táncot velem,
Ők dobnak a csillagokig
És ők merítnek a habokba.

Övék az álmom, a borom,
Az asszonyom, a szenvedelmem,
Sorstalan sorsom az övék
És akkor fog betelni majd,
Ha ők akarják, hogy beteljen.

Én a nagy áldozó vagyok,
A máglyagyujtók korcs utódja,
Elfogadom a kínokat,
Nincs egyebem, egy szivarom
És száll a füstje fölcsapódva.

Szivarfüstömbe hintsetek
Illatos port, már ég a máglya.
Várjatok egy kicsit, kezek,
Várjatok: a szivarom ég.
Elalszik mindjárt, nemsokára.

VÖRÖS SZEKÉR A TENGEREN

A tenger, ez a sápadt részeg,
Ezüstlávát ivott.
Reszket a Föld. Bús ragyogásban
Várunk valamit s szörnyű lázban.
A pálmás part inog,
Vadkaktuszok összehajolnak,
Sírnak a jázminok.

S ím, hirtelen violás árnyak
Csodás özöniben,
Messze, ahol az ár Eget ér,
Vörös szárnyú, nagy vizi szekér
Tör elő a Vizen.
Vörös szárnya repesve csapdos.
Megállott. Vár. Pihen.

Honnan jön? Mit hoz? Idetart-e?
Ő jön: az új vezér?
Milyen vörös iromba szárnya.
Új Hajnalnak a pírja, lángja
Vagy vér az, újra vér?
Várunk. S áll, áll a lilás ködben
A nagy, vörös szekér.

AZ ALVÓ KIRÁLYLEÁNY

Királyleányom, szűz Teljesedés,
Itt áll lovagod. Ez a mese-erdő:
Én vagyok itt a nagy életre keltő.

Ma a csodáknak éjjele vagyon,
Valóság lehet, mit csak álom festett:
Csak egy óráig őrizzem a tested.

S vissza se nézek, úgy futok tovább,
Várj új lovagot, újabb ezer évet,
Aludj az erdőn. Félek tőled. Félek.

JÁRTAM MÁR DÉLEN

Előttem el vad gépkocsik robognak,
Állok szirtjén mohos, avas romoknak,
Lelkemben Délnek pompája ragyog,
Bukik a nap és nézem a napot.

Jó éjszakát. Utolsó fénytivornyád
Részegít most, narancsvirágos ország
S míg lángok gyúlnak cifra partodon,
Én egy utolsót, búcsut álmodom.

Tegnap, igen, alig kétezer éve
S itt kacagott Gallián felesége,
Udvari nép közt itt ült trónusán
És itt zúgott a taps a vad tusán.

De csitt. Amott a romfalaknak alján
Nótázni kezd egy kóbor, béna talján:
»Csodás kék tenger, kék ég, kék hegyek,
Óh, nézzetek rám: én megyek, megyek.«

Ki ez a bárd? A mának hegedőse?
Vagy árny talán? A tegnap koldus-őse?
Előtte büszke, úri nép szalad
S a tányérjára nem hull pénzdarab.

S én álmodón, mámorral, könnyes szemmel
Szállok lejjebb, hol ül a nótás ember,
Lelkemben zendül nagy titkok szava
És összezúg a tegnap és a ma.

Tegnap, igen, ragyogott az aréna,
Tegnap, igen, itt ült a nótás béna
S az imperátor büszke asszonya
S a büszke nép rá nem nézett soha.

És akkor is az alkony, a bukó nap
Mámort adott egy ifjú vándorlónak,
Ki jött Keletről, arca halavány,
Poéta volt vagy nem is volt talán.

Belenézett a bukó, vörös napba,
Évezredek folytak egy pillanatba,
Lelke repült, szállt időn, téren át
S vitte zúgón a béna bárd dalát.

És álmodón, mámorral, könnyes szemmel
Megy, megy az is, hol ül a nótás ember,
Utolsó pénzét elébe veti
S a messzeségnek búsan vág neki.

MEGÖLTEM EGY PILLANGÓT

Megölök egy pillangót,
Óh, áldott isteni perc,
Szent kéje az ölésnek:
Minden gyűlöletemért
Hal meg e szines féreg.
Ki várja a holnapot:
Igy várja azt a holnap.
Vágjon elé a halál
Minden boldog mosolynak,
Szakadjon meg az erő,
Kezdetén nagy vívásnak,
Ne legyen víg lakoma
Az élet mindig másnak.
Tűz legyen minden arany,
Minden boldog csók méreg.
Szárnyad van, csapkodsz, örülsz?
Hát ezért öllek én meg.
S boldog vagyok, mert öltem.

A KÉK TENGER PARTJÁN

Ahol mások élnek, szeretnek,
Én eljöttem ide betegnek,
Csókot temetni, álmot dobni,
Nyugodt partokon nem nyugodni.

Mindig a holnapra mosolygok,
Elvágyom onnan, ahol bolygok,
Úgy vágytam ide s most már szállnék.
Óh, én bolond, bús, beteg árnyék.

A HAJNALOK MADARA

Virágporos, tüzes, szent szárnyát
Hiába verdesem, töröm,
Nem akar elmaradni tőlem
Az Öröm, az Öröm.

Virágport szitál a lelkemre,
Elkábít, mámorban ülök,
Bús, vad tüzek serkennek bennem:
Örülök, örülök.

Fölécsapok. Töröm a szárnyát.
Hess, hess. Óh, vidám hajnalok
Madara, mit akarsz te tőlem?
Meghalok, meghalok.

Ő csak szitál. Mind tüzesebben
Izznak az erek, idegek,
Csak a verejtékem lesz egyre
Hidegebb, hidegebb.

TEMETÉS A TENGEREN

Breton parton sújt majd az álom
S alszunk fehéren és halottan
Tengeres, téli, szürke tájon.

Jönnek erős, breton legények
S fejkötős, komoly, szűz leányok
S fölzeng egy bús, istenes ének.

Köd és zsolozsma. Zúg a tenger,
Vörös bárkára visznek minket
Könnyel, virággal, félelemmel.

S téli orkán vad szele dobban,
Vörös bárkánk tengerre vágtat
S futunk fehéren és halottan.

ÚJ VIZEKEN JÁROK

Ne félj, hajóm, rajtad a Holnap hőse,
Röhögjenek a részeg evezősre.
Röpülj, hajóm,
Ne félj, hajóm: rajtad a Holnap hőse.

Szállani, szállani, szállani egyre,
Új, új Vizekre, nagy szűzi Vizekre,
Röpülj, hajóm,
Szállani, szállani, szállani egyre.

Új horizonok libegnek elébed,
Minden percben új, félelmes az Élet,
Röpülj, hajóm,
Új horizonok libegnek elébed.

Nem kellenek a megálmodott álmok,
Új kínok, titkok, vágyak vizén járok,
Röpülj, hajóm,
Nem kellenek a megálmodott álmok.

Én nem leszek a szürkék hegedőse,
Hajtson szentlélek vagy a korcsma gőze:
Röpülj, hajóm,
Én nem leszek a szürkék hegedőse.

VÉR ÉS ARANY - 1907

A HALÁL ROKONA

AZ ANYÁM ÉS ÉN

Sötét haja szikrákat szórt,
Dió-szeme lángban égett,
Csípője ringott, a büszke
Kreol-arca vakított.

Szeme, vágya, eper-ajka,
Szíve, csókja mindig könnyes.
Ilyen volt a legszebb asszony,
Az én fiatal anyám.

Csak azért volt ő olyan szép,
Hogy ő engem megteremjen,
Hogy ő engem megfoganjon
S aztán jöjjön a pokol.

Bizarr kontyán ült az átok.
Ez az asszony csak azért jött,
Hogy szülje a legbizarabb,
A legszomorubb fiút.

Ő szülje az átok sarját
Erre a bús, magyar földre,
Az új hangú tehetetlent,
Pacsirta-álcás sirályt.

Fénye sincs ma a szemének,
Feketéje a hajának,
Töpörödött, béna asszony
Az én édes jó anyám.

Én kergettem a vénségbe:
Nem jár tőle olyan távol
Senki, mint torz-életével
Az ő szomoru fia.

NÓTA A HALOTT SZŰZRŐL

Athénben kikeletkor,
Hajnal-órán, a réten
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Halott szüzet találtak.

Szép volt még, mintha élne,
Kemény mellén virágok.
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Így kell szépen meghalni.

Egy kószáló poéta
Arra vetődött éppen
(Ihaj, evoé, Tavasz)
S faragta ezt a verset:

»Elszeretted előlem
Ezt a szép ismeretlent,
(Ihaj, evoé, Tavasz)
Jól tetted, hogy megölted.«

PÁRISBAN JÁRT AZ ŐSZ

Párisba tegnap beszökött az Ősz.
Szent Mihály útján suhant nesztelen,
Kánikulában, halk lombok alatt
S találkozott velem.

Ballagtam éppen a Szajna felé
S égtek lelkemben kis rőzse-dalok:
Füstösek, furcsák, búsak, bíborak,
Arról, hogy meghalok.

Elért az Ősz és súgott valamit,
Szent Mihály útja beleremegett,
Züm, züm: röpködtek végig az uton
Tréfás falevelek.

Egy perc: a Nyár meg sem hőkölt belé
S Párisból az Ősz kacagva szaladt.
Itt járt, s hogy itt járt, én tudom csupán
Nyögő lombok alatt.

EGY ISMERŐS KISFIÚ

Az a kisfiú jár el hozzám
Mostanában, nevetve, holtan,
Aki voltam.

Édes kölyök: beteg, merengő,
Körüllengi s babrálja lágyan
Szegény ágyam.

Vénülő arcom nézi, nézi
Csodálva s könnyét ejti egyre
A szememre.

S én gyermekként ébredek sírva
Százszor is egy babonás éjen,
Úgy, mint régen.

A HOTEL-SZOBÁK LAKÓJA

Öreg legény, boldog legény, hajh,
Nem sújtja soha Tűzhely-bánat:
Egyedül él és sorra lakja
Olcsón a kis hotel-szobákat.
Öreg legény, boldog legény, hajh,
Magtalanul, bölcsen, keserüen.

Öreg legény, boldog legény, hajh,
Egy szép napon ha összeestem,
Nem lesz kázus. Pincér jelenti
Itt, vagy Svájcban, vagy Budapesten:
Öreg legény, boldog legény, hajh,
Harminchat szám, harmadik emelet.

(Páris)

A PERCEK ARATÓJA

Nem zaklatnak már a régi miértek.
Nem kérdezek már: készek a válaszok.
Miért az élet, miért a viadal?
A fene bánja.

Nyilván akarja valami vak átok.
Nagy alázattal hajtom le a fejem.
Görgessen a perc, az ő dolga bizony,
Merre, mivégre.

Csak néha-néha torzul el az arcom.
Sokallom: mégis sok az én nyavalyám.
(Ejh, mégis, mégis aratok valamit:
Hullnak a percek.)

ELILLANT ÉVEK SZŐLŐHEGYÉN

Tort ülök az elillant évek
Szőlőhegyén s vidáman buggyan
Torkomon a szüreti ének.

Ónos, csapó esőben ázom
S vörös-kék szőlőlevelekkel
Hajló fejem megkoronázom.

Nézem a tépett venyigéket,
Hajtogatom részeg korsómat
S lassan, gőggel magasra lépek.

A csúcson majd talán megállok,
Földhöz vágom a boros-korsót
S vidám jóéjszakát kivánok.

KÖZEL A TEMETŐHÖZ

Egy ablaka lesz a szobámnak
És arcomon ezer redő
S száz lépésre a temető.

Kis temető a falu alján,
Olyan szelíd s mégis merész:
Holdas éjen szemembe néz.

Hajnalig bámulunk egymásra
S olykor a lelkem is remeg:
Jaj, a temető közeleg.

Engem is visznek titkos szárnyak
S már azt sem tudom, hogy vagyok,
Hogy élek-e? S a Hold ragyog.

Alszik a falu, én virrasztok,
Nézem, nézem a temetőt:
Itt van az ablakom előtt.

Síró, rettegő félálomban
Ezerszer is megkérdem én:
Én szállok, vagy ő jön felém?

A HALÁL ROKONA

Én a Halál rokona vagyok,
Szeretem a tűnő szerelmet,
Szeretem megcsókolni azt,
Aki elmegy.

Szeretem a beteg rózsákat,
Hervadva ha vágynak, a nőket,
A sugaras, a bánatos
Ősz-időket.

Szeretem a szomorú órák
Kisértetes, intő hivását,
A nagy Halál, a szent Halál
Játszi mását.

Szeretem az elutazókat,
Sírókat és fölébredőket,
S dér-esős, hideg hajnalon
A mezőket.

Szeretem a fáradt lemondást,
Könnyetlen sírást és a békét,
Bölcsek, poéták, betegek
Menedékét.

Szeretem azt, aki csalódott,
Aki rokkant, aki megállott,
Aki nem hisz, aki borus:
A világot.

Én a Halál rokona vagyok,
Szeretem a tűnő szerelmet,
Szeretem megcsókolni azt,
Aki elmegy.

A KÖDBE-FÚLT HAJÓK

Piros hajók kék Oceánon,
Öröm-zászlós, boldog vándorok,
Szép vitorlások, merre futtok?
Urak, urak: belső, bús örömök,
Halk mámorok.

Piros hajók, hé, hova mentek?
Öldökötökön egy néma áll,
Jeleket ad, tapsol, kormányoz.
Boldog tenger kedves hajósa ő:
A víg Halál.

Piros hajón vidám kormányos,
Hahó, nem mehetnék veletek?
Szeretek a Semmibe szállni,
Minden szépet, vakot, halálosat
Úgy szeretek.

Piros hajón, kék Oceánon
Borítsanak be sárga ködök,
Röpítsen a néma kormányos
S tülköljenek a ködbe-fúlt hajók,
Az örömök.

HALÁL A SÍNEKEN

Fáradt karokkal és kesergőn
Hideg síneket szoritok
S várom alkonyban a halált
Bábel alatt, rőt, őszi erdőn.

Nem ölelek többé, elég volt.
Nem ölelt vissza, eldobott
Az Élet: én szerelmesem
S dért sírt reám mindig az égbolt.

Élet, Élet: utcák leánya,
Elfonnyadt árván a karom.
Vége. Síneket ölelek
S jön a halálgép muzsikálva.

Már szállnak rám a tüzes pernyék.
Dübörög Bábel szekere
S ifjultan reszket a karom,
Már ölelnék, újra ölelnék.

Élet, Élet. S jön rám-zúdultan
Magtalan álmok bús raja,
Jönnek a nagy vágy-keselyűk,
Jön, jön fekete szárnyú multam.

S megölellek még egyszer, Élet,
Utolsót lendül a karom
S úgy fonódik be görcsösen
Küllőibe a szent keréknek.

A NAGY ÁLOM

Megálljatok, kínok, sebek,
Ne siessetek.
Meghalok én szépen, szabállyal,
De beszédem van a Halállal.

Akarom tudni, mit hozott
A szent átkozott?
Mint gyermekségem idejében,
Elalszom-e, nyugodtan, szépen?

A kis álom engem nevet,
Kerül és nem szeret.
Szép, nagy, komoly, altatlan álom,
Jó barát legyen a halálom.

A RÉG-HALOTTAK PUSZTÁJÁN

Napverte pusztán, lila ég alatt
Lángol a vörhenyes homok.
Egy óriás, tüzes kemence
A puszta. És én loholok.
És én loholok, loholok.

Forró haragját egyre ontja rám
Piros, dagadt arccal a nap.
Perzselt lábam agyamig lüktet,
Megállnék. »Siess. Nem szabad,
Siess. Nem szabad, nem szabad.«

Ez a puszta: a rég-halottaké
S készek a hűs ravatalok.
Jaj annak, jaj, aki megtudja,
Hogy halott. Hogy már rég halott.
Hogy már rég halott, rég halott.

A FIAIM SORSA

Úgy kötöm meg a szivemet is,
Miként strófákkal kötöm meg a dalt:
Keresem és kerülöm a vihart.

Utált béklyókért esdve futok,
Gyűlölöm és megáldom az eszem,
De ha feledni kell, emlékezem.

Faképnél hagynám százszor magam.
Mindig őrülten szépet akarok
S gyáva kutyaként a vágyba halok.

Fiaim: álmok, őrületek,
Apátok hű, jóságos: a Halál,
De meggyilkol anyátok: a Szabály.

A PLATÁNFA ÁLMA

A Nap huga, zöld szemü lány,
(Kit imádnak álom-vitézek)
Megszánt egy holdas éjjelen
És megigézett.

Két lábam elhült s szétbomolt
Gyökerekként a mélybe szállva
S itt állok a fehér mezőn,
Mint árva platánfa.

Girhes, szomorú derekam
Szökkenve büszke lombot ontott,
Lombom a felhőket veri
S elhagytak a gondok.

Állok: várom a Nap hugát
Némán a nagy éji mezőben
S koronámról hull a levél
Zörgőn, búsan, rőten.

SÍRNI, SÍRNI, SÍRNI

Várni, ha éjfélt üt az óra,
Egy közeledő koporsóra.

Nem kérdezni, hogy kit temetnek,
Csengettyűzni a gyász-menetnek.

Ezüst sátrak, fekete leplek
Alatt lóbálni egy keresztet.

Állni gyászban, súlyos ezüstben,
Fuldokolni a fáklyafüstben.

Zörgő árnyakkal harcra kelni,
Fojtott zsolozsmát énekelni.

Hallgatni orgonák búgását,
Síri harangok mély zúgását.

Lépni mély, tárt sírokon által
Komor pappal, néma szolgákkal.

Remegve, bújva, lesve, lopva
Nézni egy idegen halottra.

Fázni holdas, babonás éjen
Tömjén-árban, lihegve mélyen.

Tagadni multat, mellet verve,
Megbabonázva, térdepelve.

Megbánni mindent. Törve, gyónva
Borulni rá egy koporsóra.

Testamentumot, szörnyüt, írni
És sírni, sírni, sírni, sírni.

AZ ŐSZI LÁRMA

Hallottátok már?
Ősszel, amikor kavarog a köd,
Az éjszakában valaki nyöszörög.

Valami dobban.
Valaki minden jajt összelopott,
Valaki korhadt, vén deszkákon kopog.

Egy régi ember.
Míg élt, sohse volt csillag az egén
S most vágyna egy kicsit szétnézni szegény.

MEGCSÓKOLOM CSÓK-KISASSZONYT

Megcsókolom Csók-kisasszonyt,
Ki biztosan finom delnő.
Lehet, hogy csak addig élek.
Megcsókolom Csók-kisasszonyt.

Ez az egy nő érdemes lesz,
Valószinű, hogy nem él még.
Valószinű, nem fog élni.
Ez az egy nő érdemes lesz.

Könnyel mázolom be arcát,
Szemöldökét vérrel festem,
Sóhajt tűzök a hajába.
Könnyel mázolom be arcát.

Aztán eredj, Csók-kisasszony,
Megfizettem minden nőért,
Megfizettem minden percért.
Aztán eredj, Csók-kisasszony.

A HALÁL AUTOMOBILJÁN

Töff-töff, robogunk
Motólás ördögszekéren,
Zöld gépkocsin,
Éljen az Élet, éljen, éljen.

Töff-töff, csupa kín
E sárgolyó dühös harca,
De fátyolos
Az én arcom s a Léda arca.

Töff-töff, a Halál
Kacag. Érzi a mi hültünk.
Csúf az Élet,
Éljen. Mi legalább röpültünk.

HÁROM ŐSZI KÖNNYCSEPP

Őszi délben, őszi délben,
Óh, be nehéz
Kacagni a leányokra.

Őszi éjben, őszi éjben,
Óh, be nehéz
Fölnézni a csillagokra.

Őszi éjben, őszi délben,
Óh, be könnyű
Sírva, sírva leborulni.

AZ ÉN KOPORSÓ-PARIPÁM

Éjfélkor jön az álom-fickó,
Kevés szavú, rossz szemü, fürge.
Dobol egy fekete koporsón,
Táncol bolondul a kezein
S röhögve mondja: »Ülj le, ülj le.«

És jön a másik, jön a többi,
Forognak, mint az ördög-orsók.
Csak a szemük néz mindig engem
S akit reszketve lovagolok,
Ezt a titokzatos koporsót.

A bal kezemben véres kantár,
Suhogó ostor van a jobban.
Gyí, gyí, kergetem a koporsót.
A fickó-had zúg, kereng, röhög
S a szívem csak nagy néha dobban.

És tótágast állnak a fickók,
Sötét van és kén-lángok égnek
S adnak, íme, újabb parancsot,
Tréfásat, vigat és iszonyút,
Ezek a kegyetlen legények.

»Kacagj, amíg a hajnal eljön,
Vágtass azzal a táltos-lóval.«
És én kacagva nyargalászok
Vérvevő álom-fickók között
Paripámmal, a koporsóval.

A FEKETE ZONGORA

Bolond hangszer: sír, nyerit és búg.
Fusson, akinek nincs bora,
Ez a fekete zongora.
Vak mestere tépi, cibálja,
Ez az Élet melódiája.
Ez a fekete zongora.

Fejem zúgása, szemem könnye,
Tornázó vágyaim tora,
Ez mind, mind: ez a zongora.
Boros, bolond szívemnek vére
Kiömlik az ő ütemére.
Ez a fekete zongora.

A MAGYAR MESSIÁSOK

BESZÉLGETÉS EGY SZEKFŰVEL

Ha a magyar Helikon adta,
Hervatag a hitünk s a szekfünk.
Azért bánatba sohse essünk.
Kicsi virág, szegény virág,
Úgyis eldoblak, beszélgessünk.

Te tudod, hogy én adtam többet.
Fenének kellett, amit adtak
És az se, amit megtagadtak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hagyjatok meg úrnak, Magamnak.

Magyar gomb-lyuk virággal is bús,
Rád mégis sokak foga vásott.
Mély, nagy szemem megbabonázott.
Kicsi virág, szegény virág,
Irigyelnek a zabolások.

Míg nem jöttem, koldusok voltak,
Még sírni sem sírhattak szépen.
Én siratom magam s a népem,
Kicsi virág, szegény virág,
De ha megunom, általlépem.

Sok keresnivalóm itt úgy sincs,
Az ő Lomnicukon már ültem,
Tátrát és Karsztot átröpültem.
Kicsi virág, szegény virág,
Te tudod, hogy nem lelkesültem.

Én magamért vagyok s magamnak.
Akkor is, hogyha nótát mondok
S elpusztítnak rímek és gondok.
Kicsi virág, szegény virág,
Mért irigyelnek a bolondok?

Drága tudás az én tudásom
S egy szekfü is sok a magyarnak.
Irigy buták űznek, zavarnak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hiszen eldoblak. Mit akarnak?

HAZAVÁGYÁS NAPFÉNY-ORSZÁGBÓL

Akkor én majd nem erre járok,
Nem Napfény-országban rogyok össze,
Magyar árok lesz az az árok.

Hajh, Erdélyország határszéle,
Hajh, régi, híres, bús Magyarország,
Jól hal meg ott a lantos-féle.

Volt, amíg élt, országút vadja,
De, ha az erő elfut inából,
Hazafias árok fogadja.

Álomlátó szeme meredten
Bámul a nagy, szürke, magyar égre,
Már nem könnyes s nem félve rebben.

Otthon süti végre magyar nap,
Otthon álmodik Napfény-országról
S kik rácsapnak: hazai varjak.

(Nizza)

MENEKÜLJ, MENEKÜLJ INNEN

Pocsolyás Értől elszakadt legény,
Sorvadva, várva itt tovább ne ülj.
Nem kellenek itt úri álmodók,
Menekülj, menekülj.

Rossz a világ itt: dacos Hunnia
Álmodva vívja a régi csatát.
Veri a Jövőt: balladát akar,
Balladát, balladát.

Homlokod sárgult, lázas a szemed,
Sejtő, beteg és finom a dalod.
És akarod még mindig a babért,
Akarod, akarod?

Dalaid könyvét dobd a tűzbe be,
Sorvadva, várva itt tovább ne ülj:
Pocsolyás Értől elszakadt legény,
Menekülj, menekülj.

HEPEHUPÁS, VÉN SZILÁGYBAN

Hepehupás, vén Szilágyban,
Hét szilvafa árnyékában
Szunnyadt lelkem ezer évet.
Paraszt zsályaként aludt el
S bús krizantém-fürttel ébredt
Hepehupás, vén Szilágyban.

Hepehupás, vén Szilágyban,
Hét szilvafa árnyékában
Várt volna még ezer évet,
Míg Idő jön a csodákra.
Óh, jaj nekem, hogy fölébredt
Hepehupás, vén Szilágyban.

GÉMEK AZ OLIMPUSZ ALATT

Olimpusz alatt gémek tanyáztak,
Fölrikácsoltak, áztak és fáztak.
Nagy akaratú, lápgázló gémek,
Ifjak és vének.

Igazi dalra máig se kaptak,
De itt maradtak, de itt maradtak.
Zsombék-lakású, nagyétü gémek,
Sánták és vének.

Olimpusz ledőlt, lent sír a sárban
S ti rikácsoltok bőven és bátran,
Kis akaratú s nagy lábú gémek,
Ifjan is vének.

Rikácsoljatok s éljetek bőven,
Hisz még csak most a Nap fölkelőben,
Homály-madarak, tág csőrű gémek,
Éhesek s vének.

Olimpusz mellett be jó pihenni,
Be jó ó-hangú madárnak lenni.
Nagy merészségű s kis vágyu gémek,
Sánták és vének.

Ti rikácsoltok s pénzt kaptok érte,
Mi belefúlunk bűnbe és vérbe,
Nagyokat lépő, mocsári gémek,
Ügyesek s vének.

Rikácsoljatok bőven és bátran
S vesszünk mi itt a magyar Mocsárban.
Magyar madarak, sár-faló gémek,
Ősek és vének.

Verje meg az Ég minden fajtátok,
Rajtatok ma sem fog még az átok,
Halászó, hízlalt, nagy nyakú gémek,
Sánták és vének.

GYÁVA BARLA DIÁK

Hadverő nem volt Barla diák,
Én jámbor, görögös, kopottas ősöm.
Elmaradt Töhötöm seregétől
Ama véres őszön.

Áthágta a Meszest a sereg,
Üszkös falvak küldtek utána átkot
S nem kereste a seregben senki
Kis Barla diákot.

Ő ott maradt a dúlt falvak között.
Virágos kunyhó épült a romokra
S kizöldült a megsebzett vidéknek
Minden véres bokra.

Zúgva nyargalt a hősi sereg
A reszkető, bérces Erdélyen által.
Barla maradt, rótt, szántott, álmodott
Egy kis szláv leánnyal.

FÖLSZÁLLOTT A PÁVA

»Fölszállott a páva a vármegye-házra,
Sok szegény legénynek szabadulására.«

Kényes, büszke pávák, Nap-szédítő tollak,
Hírrel hirdessétek: másképpen lesz holnap.

Másképpen lesz holnap, másképpen lesz végre,
Új arcok, új szemek kacagnak az égre.

Új szelek nyögetik az ős, magyar fákat,
Várjuk már, várjuk az új magyar csodákat.

Vagy bolondok vagyunk s elveszünk egy szálig,
Vagy ez a mi hitünk valóságra válik.

Új lángok, új hitek, új kohók, új szentek,
Vagy vagytok, vagy ismét semmi ködbe mentek.

Vagy láng csap az ódon, vad vármegye-házra,
Vagy itt ül a lelkünk tovább leigázva.

Vagy lesz új értelmük a magyar igéknek,
Vagy marad régiben a bús, magyar élet.

»Fölszállott a páva a vármegye-házra,
Sok szegény legénynek szabadulására.«

MÁTYÁS BOLOND DIÁKJA

»Diák, írj magyar éneket,
Diák, a Földön Dante is élt.«
Kacagott, kacagott a diák.

Latin ütemben szállt a dal,