Giuditta Fabbro

Renáta W. Müller

BŰNÖS

ISBN: 978-615-6306-16-6

Az alábbi e-könyv használatára kizárólag a könyv megvásárlója jogosult. Terjesztése, másolása a jogtulajdonosok engedélye nélkül tilos.

A szerzői jogok megsértése esetén a publikálás illegális, kalózkodásnak minősül.

„Lehet, hogy a bosszú börtön,

de a saját börtönöm.”

Tartalomjegyzék

2016, Genova

2010, Budapest

2013, Genova

2014, Genova

2016, Genova

2014, Genova

2015, Genova

Genova, 2016

2017, Genova

Cristoforo Colombo repülőtér

2016, Genova

A negyedrendű vádlott

A nő közel hajolt a tükörhöz, még egyszer ellenőrizte tökéletes sminkjét, aztán felvette a pultról a tűzvörös rúzst, és utolsó simításként kihangsúlyozta vele szépen ívelt száját. Kiegyenesedett, megigazította hosszú, vörös színű parókáját, majd levette az akasztóról éjfekete ballonkabátját és a vállára terítette. Tűsarkúba bújtatott bal lábát feltette a székre, és a kést precíz mozdulatokkal becsúsztatta a combharisnyája gumija alá. Elmosolyodott, ahogy a fegyver fém markolata hidegen simult tűzforró bőréhez. Vetett még egy utolsó, kritikus pillantást a tükörbe, eligazította bőr corsettje felső részét, majd összefűzte magán a ballonkabát övét.

Amint kilépett a La Cabala klub öltözőjéből, belebotlott Anettbe, aki épp akkor fejezte be a színpadon a saját rúdtáncát. A szőke hajú francia lány ráfintorgott, és a szemöldökét felvonva kérdezte:

– Máris elmész? Pedig állítólag éjfélre érkezik egy amerikai csoport, tele pénzes seggfejekkel. Alaposan megkopaszthatjuk őket – dörzsölte össze jelentőségteljesen a hüvelyk- és mutatóujját.

Nóra nem kötötte a lány orrára, milyen kevéssé érdeklik a pénzes amerikaiak, meg sem állt, menet közben válaszolt neki:

– Akkor sok sikert, szivi! Ma éjszaka randim van.

Rákacsintott a csodálkozó lányra, és határozott léptekkel kilibbent a nightclub hátsó bejáratán. Leintette a kint várakozó taxik egyikét, beült, és megadta a címet a sofőrnek:

– Vico della Croce Bianca.

A fáradt arcú olasz taxis némán bólintott, majd sebességbe kapcsolta a váltót és elindult az ír pub irányába. Nóra örült, hogy a férfi nem kezdeményezett beszélgetést, így nem volt szükség rá, hogy visszautasítsa. Kényelmesen elhelyezkedett a hátsó ülésen, és miközben mereven bámult kifelé az ablakon, gondolatai az előtte álló feladat körül forogtak. Nem volt kimondottan ideges, de azért érezte, ahogy az adrenalin kellemesen szétárad a vérében, minden egyes eltelt perccel, ami közelebb vitte a célhoz. Remélte, hogy nem csúszik be váratlan gikszer a tervébe, melyet hosszú, álmatlan éjszakái során számtalanszor végiggondolt. Hetek óta figyelte Claudio Morettit, akit azon az éjjelen be akart cserkészni. A jóképű olasz ügyvéd péntekenként rendszeresen betért ugyanebbe a felkapott bárba, és a pultnál ülve sörözött zárásig. Nóra kifigyelte, hogy csupán két esetben volt hajlandó elhagyni a törzshelyét; ha a mosdóba szólította természet, vagy ha felkeltette az érdeklődését egy fiatal nő. A férfi általában nem vitte túlzásba a romantikát; alkalmi partnerét legtöbbször a parkolóban álló kocsijába vitte ki egy menetre.

Nóra gondosan ügyelt az inkognitójára. Mindig sportos öltözékben, smink nélkül, baseballsapkával a fején jelent meg a kocsmában. Még egy kamu szemüveget is felvett, és így húzta meg magát az egyik sarki asztalnál. Szándékosan öltözött fiúsan, nehogy a férfi még azelőtt kiszúrja őt, hogy pontos tervet készíthetett volna az olasz becserkészésére. Heteken keresztül követte a férfit, mint az árnyék, hogy kiszimatolja a szokásait. Addig ragadt rá és figyelte tisztes távolságból, míg már kívülről ismerte a napi programjait. Tudta, meddig dolgozott, mikor járt konditerembe, mikor kártyázott a haverokkal, hová járt bevásárolni. Azt is hamar sikerült kiderítenie, hogy nincs felesége, de még állandó barátnője sem, viszont imádta az alkalmi szexet. Nóra tudta, hogy olyankor kell megkörnyékeznie, amikor a fickó egyedül van, így esett a választása a Bianca utcai ír kocsmára, a Vico della Croce-ra.

Merengéséből a taxis rekedt hangja szakította ki.

– Hányas szám, kisasszony? – érdeklődött kedvetlenül.

– Álljon meg ott! – mutatott rá a legelső háztömbre a nő.

Szándékosan nem a pub előtt akart kiszállni, nehogy később a taxi alapján beazonosíthassák. Kifizette a fuvart, majd elindult egy közeli kapualj felé, mintha csak hazamenne. Amint azonban a taxi elfordult a következő kereszteződésnél, Nóra az órájára pillantott, és megszaporázta a lépteit a pub irányába. Tudta, ha késve ér oda, akkor az olasz nagy eséllyel már valaki másra vetett szemet, márpedig ő azon az éjszakán csakis magának akarta a férfit.

A bejárat előtt megállt egy pillanatra, vett pár mély lélegzetet, hogy csillapodjon a zihálása, majd felszegett fejjel belépett az ajtón. A tekintetével azonnal Morettit kereste, aki most is szokásos helyén, a pultnál ült. Nóra arcán halvány mosoly futott át. Eddig stimmelt a terve. Claudio, mintha megérezte volna, hogy őt nézik, hirtelen felé fordult, ám Nóra gyorsan elkapta a tekintetét. Miközben elindult a bárpult irányába, lassú, szándékosan kihívó mozdulattal oldotta ki a ballonkabátja övét, megvillantva meztelen vállát. Tekintetét végigfuttatta a pub vendégein, mintha keresne valakit. Szeme épp csak egy pillanatig időzött az áldozatán, majd továbbvándorolt a többiekre. De már ennyi is elég volt neki ahhoz, hogy megbizonyosodjon róla, jó úton halad: az olasz kinézte őt magának. Miközben kecsesen felült a férfi balján lévő üres székre, a szoknyája combközépig felcsúszott. Nem szerette volna, ha a combfixébe bújtatott kése idejekorán elárulja, így ballonkabátját az ölébe helyezte. Nem nézett rá, mégis magán érezte a fickó éhesen vizslató tekintetét. Kezével érzékien végigsimított a nyakán, le egészen a corsettjéig, és kissé behajolva odaszólt a pultosnak:

– Egy pohár pezsgőt kérek.

A pincérnek egy pillanatra megakadt rajta a szeme, aztán némán bólintott és elfordult, hogy kitöltse az italt.

Nóra a szeme sarkából óvatos pillantást vetett a jobbján ülő férfira és megelégedéssel vette tudomásul, hogy az máris kéjes tekintettel méregeti. A nő a könyökével megtámaszkodott a bárszék karfáján, és félig hátrafordulva végignézett a vendégeken, mintha keresne valakit. A mozdulat, bár természetesnek tűnt, korántsem volt az: alkalmat akart adni Claudiónak, hogy az alaposan végigmustrálhassa. Nóra tökéletesen tisztában volt a testi adottságaival, nem kevésbé a férfiak kéjvágyával, és a kettőt szakértő módon kombinálta a munkája során, ahogy most is. A hatás nem maradt el.

– Vársz valakit? – szólította meg hirtelen Claudio.

– Tessék? – kapta oda a fejét meglepetést színlelve.

– Keresel valakit?

Nóra kesernyésen elmosolyodott.

– Ennyire látszik?

– Akár abba is hagyhatod. Megtaláltál – villantotta rá tökéletes mosolyát a férfi, amitől általában a karjába olvadtak a nők.

Úristen, ez az átlátszó, lapos duma tényleg működni szokott? – futott át a nő agyán a megvető gondolat, de visszanyelte a torkában feltörő undort. Az évek során olyan tökélyre fejlesztette, miként rejtse el az érzelmeit a kuncsaftok elől, hogy a férfinak most sem tűnt fel semmi abból, ami benne zajlott.

Megeresztett egy drámai sóhajt, és elhúzott szájjal felelte:

– Randim lett volna, de úgy látszik, felültetett.

Visszafordult a pulthoz, kecsesen felvette az elé helyezett pezsgőspoharat és kortyolt belőle. Claudio úgy bámulta, hogy közben a szeme sem rebbent. A tekintetét egy pillanatra sem szakította el azoktól a csodálatos, tűzvörös ajkaktól. A nő látta, hogy nagyokat nyel, és biztosra vette, hogy mocskos gondolatok peregnek az agyában közben. Gondolta, rájátszik még egy kicsit, hadd szoruljon a hurok feszesebbre a rohadék nyaka körül. Ahogy elvette a szájától a poharat, nyelve hegyével buján lenyalta az alsó ajkán maradt pezsgőcseppeket.

– Micsoda egy este! Ezt még megiszom, és hazamegyek – mondta maga elé lemondóan, de a szavait a mellette ülő férfinak célozta.

– Ugyan már! Ne siess annyira! – húzódott közelebb hozzá Claudio. Nóra felé fordult, és felvont szemöldökkel várta a folytatást. – A világ legnagyobb marhája, aki veszni hagy egy randit egy ilyen gyönyörű nővel – csúsztatta az ujjait a nő kézfejére.

Az érintéstől Nórát kirázta a hideg. Szíve szerint ott helyben előkapta volna a kést, hogy elmetssze a pasas torkát, de nem tehette meg. Nem pusztán azért, mert a tanúk előtt elkövetett gyilkosság miatt egy-kettőre a sitten találta volna magát, de ez így túlságosan gyors és egyszerű lett volna. Claudiónak tudnia kellett, miért ítéltetett halálra, és hogy ki az, aki a pokolra küldi. Belső undorral hagyta, hogy a férfi ujjai végigsimítsanak puha bőrén, és útra keljenek felfelé a karján.

– Milyen kedves bók! Megtudhatom, kitől kaptam? – erőltetett mosolyt az arcára.

– Elnézést a faragatlanságomért. Claudio Moretti vagyok – nyújtotta a kezét a nő felé.

– Nicole.

– Nicole…? – húzta fel a szemöldökét a férfi, jelezve, hogy a teljes nevére kíváncsi.

– Csak Nicole.

Gunyoros mosoly jelent meg az arcán.

– Ja, értem. Mennyi?

Nóra elkerekedett szemmel nézett rá.

– Mi mennyi?

– A tarifa.

– Minek nézel engem? – színlelt felháborodást.

– Ha egy olyan attraktív nőnek, mint te, nincs vezetékneve – kacsintott cinkosan –, akkor általában órabérben dolgozik.

– Csak mert nem kötöm a teljes nevemet az orrodra, nem jelenti azt, hogy kurva vagyok – vágta oda a nő. – Alig egy perce, hogy találkoztunk, nem kívánhatod, hogy kitálaljam előtted az önéletrajzomat.

– Pedig hidd el, szívesen kifürkészném a titkaidat – nevetett fel Claudio.

– Mi vagy te? Pszichológus?

– Ügyvéd.

Nórának felcsillant a szeme, ügyesen színlelte az érdeklődést.

– Ez esetben – mosolyodott el – Turchetti. Nicole Turchetti vagyok.

– Örülök a találkozásnak – mérte végig Claudio újfent buja tekintettel.

Hamarosan nem fogsz úgy örülni, te mocsok – gondolta magában a nő, de hangosan ezt mondta:

– Bocs’ az előbbiért – vonta meg a vállát. – Kicsit feszült vagyok a bunkó miatt, aki felültetett. Meghívsz egy italra a megismerkedésünk örömére?

– Pezsgő?

– Tökéletes – suttogta, beharapta az alsó ajkát, és elégedetten nyugtázta a Claudio torkából feltörő kéjes morgást.

– Most vagy itt először? – érdeklődött, miközben odaintette a pincért.

– Igen – hazudta Nóra. – A srác ajánlotta, hogy itt találkozzunk – grimaszolt.

– Lúzer. Ha engem kérdezel, jobban jártál így, hogy nem jött el – futtatta végig újra a tekintetét a nő testén.

– Azt én is remélem – mosolygott rá kacéran Nóra.

– Nem látszol tipikusan olasz nőnek – jegyezte meg Claudio.

– Talán mert csak az apám olasz, anyám német származású – hazudta gondolkodás nélkül.

– Akkor innen az a szexi kis akcentusod.

– Meglehet. Gyerekként nem itt nevelkedtem. – Elvette az elé rakott pezsgőspoharat, és a férfi felé emelte. – A megismerkedésünkre!

– Az előttünk álló éjszakára! – koccintotta a poharához az övét Claudio.

– Egy felejthetetlen éjszakára! – ismételte meg Nóra, végig a férfi szemébe nézve.

Szívből gyűlölte ezt az embert, és igencsak össze kellett kapnia magát ahhoz, hogy képes legyen semmitmondó dolgokról társalogni vele. Tisztában volt vele, hogy a férfi szeme előtt csupán egy cél lebeg: minél gyorsabban meg akarja dönteni a kocsija hátsó ülésén. Ő is csak egy dolgot akart tőle, bár annak nem volt köze a szexhez.

Állát kecsesen a tenyerén nyugtatta, és érdeklődőn a férfira pislogott.

– Mesélj kicsit a munkádról! – nógatta.

Épp eleget tudott Moretti korrupt tevékenységéről ahhoz, hogy hányingere legyen tőle, de úgy gondolta, hasznos, ha beszélteti. Miután a pasi az előbb prostinak nézte, nem akarta túl könnyen adni magát. Megkockáztathatta volna, hogy egyszerűen csak mond egy összeget és egyből kimegy vele a parkolóba, de az rizikós lett volna. Mi van, ha a férfi nem akar fizetni a szexért, és inkább lepattintja őt? A bár parkolója egyébként sem volt alkalmas arra, amit ő tervezett kettejük számára. Rá kellett vennie, hogy hajlandó legyen elmenni vele egy eldugott helyre, ilyesmit meg egy kurvával biztosan nem tenne meg. Hadd higgye csak a rohadék, hogy egy aranyásóval van dolga, aki megpróbálja megfogni magának a pénzes ügyvédet.

Mikor a férfi végzett a pezsgőjével, ő maga rendelte meg a következő kört. Ezúttal azonban erős whiskyt kért a számára és hagyta, hadd fényezze magát és az üzleti sikereit. Mikorra a pasas pohara másodszorra is kiürült, Nórának fogytán volt a türelme, szerette volna rövidre zárni a beszélgetést. Nagyokat pislogott a férfira, és legörbülő szájjal mondta:

– Nahát! Az én életem egy dögunalom a tiedhez képest. Erről jut eszembe, jobb is, ha megyek, mert holnap korán kell kelnem.

Kedvetlenül az órájára nézett és szenvedőn felsóhajtott. Jobb lábát kinyújtotta a bárszéken, alapos rálátást engedve a férfinak a combjára. Tudatában volt annak, hogy giccsesen túljátssza a szerepét, de úgy tűnt, ennek az ügyvédnek pont az ilyen olcsó ribanc stílus a gyengéje.

– Ne siess úgy! – kapott a karja után Claudio.

Megvagy! – mosolyodott el magában Nóra, és lelépett a székről. Fejét csábítóan a férfi felé fordította, és könnyelmű stílusban folytatta:

– Tényleg mennem kéne, hacsak… nincs jobb javaslatod – nézett végig kacéran a férfin, és ezzel riszálva elindult a kijárat felé.

Claudiónak nem kellett kétszer mondani: ledobta az esti fogyasztásuk árát a pultra, és már indult is a nő után.

Az ajtón kilépve elkapta Nóra könyökét.

– Ott parkolok – mutatott balra.

– Én viszont erre lakom – intett jobbra a nő. – Nincs messze, sétáljunk egyet – mondta, közben belekarolt a férfiba, és mielőtt az ellenkezhetett volna, magával húzta az utca túloldalára.

Némán sétáltak egy ideig, majd Nóra – kissé irányt váltva – elindult felfelé a sötét domboldalon.

– Hova viszel? – érdeklődött gyanakodva az ügyvéd. – Csak nem azt akarod mondani, hogy az erdőben laksz?

– Nem is haza akarok menni – kacsintott rá kacéran, és ujjai leheletfinoman érintették a férfi ágyékát. – Tudok egy jó kis helyet, ahol kettesben lehetünk.

Claudio felnyögött, és nem ellenkezett tovább. Mikor elég messze jártak a domboldalon, távol az éjszakai élet zajától, a nő váratlanul letért a sétálóösvényről, maga után vonva Morettit a meredek falat övező fákhoz.

– Nem veszélyes ez? – pillantott le a magasból az alattuk futó vasúti sínekre Claudio.

Cipője talpa alatt megcsikordultak a kavicsok, és pufogva zúdultak le a mélybe. Nóra fején átfutott a gondolat, hogy csak egy kicsit kéne meglöknie, és a férfi máris tehetetlenül zuhanna a magasból a sínekre, de elvetette az ötletet. Bár a véletlen remek alkalmat nyújtott neki, hogy könnyedén végezzen vele, ő ragaszkodott a saját tervéhez. Előrenyúlt, és megragadva a férfi ingét csábítóan maga felé húzta.

– Az egész élet maga a veszedelem, nem így gondolod, édes?

Claudio közel lépett hozzá, keze a derekára csúszott, csípőjét a nő hasához szorította.

– Fura egy csaj vagy – bazsalygott rá, ujjai közben már a nő mellét tapogatták. – Miért pont ide akartál jönni?

– Hisz’ innen olyan csodálatos a kilátás! – mutatott el a velük szemben elterülő tengerre Nóra.

– Faszomat érdekli pont most a rohadt kilátás – jegyezte meg Claudio nyersen.

Nekiszorította a fa törzsének, előrehajolt, és vadul a nyakát kezdte szívogatni. Nóra lehunyta a szemét. Összeszorított szájjal tűrte, hogy a férfi végignyálazza a bőrét és egyre lejjebb csókolgassa. Közben egy dolog járt a fejében: nemsokára vége. Végez vele, letörli a Föld színéről ezt a rohadékot, ugyanúgy, ahogy el fogja intézni a bűntársait is. Bal kezét lassan a combfixbe bújtatott késére csúsztatta, másik kezével Moretti farkát izgatta, hogy ezzel elterelje a figyelmét. Érezte, ahogy az ujjai alatt a férfi nemi szerve gyorsan megkeményedik. Claudio erősebben nyomta csípőjét a nő kezébe, közben a száját kéjes morgás hagyta el. Amikor az ajka megindult Nóra szája felé, a nő tudta, hogy cselekednie kell. Sok mindent el tudott viselni, de megcsókolni képtelen lett volna a férfit. Óvatosan előhúzta a combfixéből a kést, és erősen rámarkolt. Az éjszaka csendjébe váratlanul belehasított egy vonat távoli sípszója. A nő a hang irányába fordította a fejét. Ahogy meglátta a sötét vasúti sínen kanyargó vonat közeledő lámpáit, arca gúnyos mosolyra húzódott. A véletlen ma éjjel a cinkosa.

– Claudio Moretti, a vád ön ellen aljas indokból, különös kegyetlenséggel elkövetett emberölés bűntette Pataky Eszter ellen – mondta komoly hangon, majd erőteljesen felfelé rántotta a kezét. A kés mélyen belehasított a férfi gyomrába. Claudio felüvöltött a fájdalomtól, és hátratántorodva egyik kezét a vérző sebre tapasztotta. Elszörnyedve, kimeredő szemmel bámult a nőre, mint aki képtelen elhinni, hogy mindez vele történik. – Az ítélet: bűnös – tette hozzá Nóra, és egy erőteljes mozdulattal mellkason taszította a döbbent Morettit. Az néma sikolyra nyitotta a száját és egyensúlyát vesztve, tehetetlenül zuhant le a sziklafalról, egyenesen a vasúti sínre. Nóra előrelépett és lenézett a mélybe, ahol néhány másodperc múlva átsuhant a gyorsvonat. Hallani vélte, ahogy a testet maga alá gyűri és széttrancsírozza a szerelvény, majd fülsiketítően éles hang hallatszott, amikor a vonat vészfékezett.

A nő szíve vadul vert a mellkasában, az adrenalin száguldott az ereiben, ahogy mélyeket lélegezve kapkodta a levegőt. Megtámaszkodott a fa törzsében, másik kezét a mellkasára szorította, és tudatosan próbált lenyugodni. Ahogy az izgalom fokozatosan csendesedett benne, hosszú idő óta először szállta meg újra egyfajta belső nyugalom. Vetett még egy pillantást lefelé, a sínekhez, és megvetően suttogta maga elé:

– Még most is örülsz a találkozásnak, te mocsadék?

Tudta, hogy nem maradhat azon a helyen sokáig, gyorsan el kellett tűnnie a helyszínről. Kését a ruhája belsejébe törölte, majd óvatosan visszacsúsztatta a combfixébe. Felnézett a csillagokkal tarkított éjszakai égre és félhangosan súgta: – Jöhet a következő!

2010, Budapest

Eszter

A lány az igazgatói iroda előtti székek egyikén kuporgott, tekintete zaklatottan járt ide-oda a nővére és a kövér negyedikes között. Már vagy 15 perce rostokoltak a folyosón, hogy behívják őket fenyítésre. Eszter arra gondolt, hogy ha a várakoztatás egyfajta pszicho-játék Nyerges igazgató részéről, hogy kicsinálja az idegeiket, nála tökéletesen működött a dolog. A gyomra diónyi méretűre zsugorodott, és mostanra véresre harapdálta a szája szélét. Nem mert egyenesen a nagydarab fiú szemébe nézni, de szempillája alól érzékelte, hogy az gyűlölködve bámulja őt és a nővérét. Nem ez volt az első eset, hogy Békési Milán belekötött Eszterbe, de ez volt a legelső alkalom, hogy vérző orral és sajgó golyókkal végezte. A fiú és a bandája, ha olyanjuk volt, előszeretettel zaklatták az iskolatársaikat, Eszter pedig vastagkeretes szemüvegével és vöröses hajával ideális célpontnak bizonyult. Általában megpróbálta meghúzni magát a szünetekben és elkerülni a konfliktust, de ez nem mindig sikerült. Az évek során megszámlálhatatlan uzsonnája, füzete, és három szemüvege bánta a zaklatásokat. A mai napon Milánnak az a fergeteges ötlete támadt, hogy kiveri a kezéből az uzsonnáját és alaposan meg is tapossa a szendvicset, majd megpróbálja azt megetetni a lánnyal. Valamivel azonban nem számolt, és ez lett a veszte. Amikor Nóra, Eszter két évvel idősebb nővére megjelent a színen és villámgyors mozdulattal képen törölte a keményborítású világatlasszal, csillagokat látott. A fájdalomtól és a meglepetéstől térdre esve törölgette vérző orrát. Ám mielőtt a haverjai a segítségére siethettek volna, Nóra egy hatékony rúgást vitt be a lábai közé, amivel rövidre zárta a csúfos konfliktust. A negyedikes melák nem rohant volna az ügyeletes tanárhoz segítségért, túlságosan kínos volt számára, hogy így elbánt vele egy csaj, de szerencsétlenségére a kémiatanár kiszúrta a csetepatét… és most itt ültek mind a hárman az igazgatói előtt.

Eszter nem maga miatt rettegett a következményektől, hanem a nővérét, Nórát féltette. Az osztályfőnöke már a múltkori összetűzés után is fegyelmivel riogatta és levelet írt a szüleiknek. Aztán amikor két hete cigizésen kapták a tornaterem mögött, egyenesen kirúgással fenyegették meg.

Nóra magasról tojt az iskolára, pedig a jegyei nem voltak rosszak. Eszter meg volt győződve róla, hogy ha fordítana némi időt a tanulásra, simán lehetne akár kitűnő is. A nővére viszont szívesebben töltötte az idejét a téren a deszkás haverjaival, vagy ha nem ott, akkor a jazztánc órákon. Eszter imádta a testvérét, egyfajta szupernő volt a számára, de fel nem foghatta, hogy veheti Nóra ennyire félvállról a jövőjét. Az apjuk – Nóra nevelőapja – folyton azt hajtogatta, hogy kapja össze magát a középiskolában, mert a táncból nem lehet megélni. Maximum rúdtáncos kurva lehet belőle, tette még hozzá röhögve, és ilyenkor felettébb buja pillantásokkal méregette nevelt lányát.

A nővére – ahelyett, hogy meghúzta volna magát – most is kihívóan nézett szembe a negyedikes fiúval. Sem a megbánásnak, sem pedig a félelemnek nem mutatta a legkisebb jelét sem. Hiába, őt egészen más fából faragták, mint Esztert. Valójában féltestvérek voltak, az anyjuk Nóra édesapjának a halála után újra férjhez ment Eszter apjához. A 16 éves fruska gyakran álmodozott róla, bárcsak ő is olyan magas lenne, és hasonlóan sportos fizikummal rendelkezne, mint a nővére. Ő maga alacsony volt, törékeny megjelenésű, és mit meg nem adott volna a testvére gyönyörű fekete hajáért a maga vörös lobonca a helyett. Csak a szemük volt hasonló, mert mindketten anyuk zöld szemszínét örökölték. Nóra nagyon mutatós volt már kislánynak is, de 18 éves korára igazi szexbomba vált belőle – ezzel a húga ugyanúgy tisztában volt, mint az emberek a környezetükben. Eszter csodálata a tesója iránt mégsem váltott át soha gyűlölködő irigységbe, és ez talán annak volt köszönhető, hogy Nóra nemigen foglalkozott a külsejével. Fiúsan öltözködött, sportosan rövidre vágatta a haját, és nem érdekelték a csajos dolgok. A jazztáncot kivéve mindig fiús hobbijai voltak.

A nővérek túlságosan egymásra voltak utalva ahhoz, hogy marakodjanak. Alkoholista anyjukra már rég nem számíthattak, megkeseredett, cinikus apjuk pedig leginkább pofonokon és durva káromkodásokon keresztül kommunikált velük. Amikor Nóra is otthon volt, az apa általában rajta töltötte ki a dühét, így a két évvel fiatalabb Eszter kimaradt a tűzvonalból. Ezért is aggódott annyira, mi lesz, ha a nővére újabb megrovást kap, netalántán ki is rúgják a suliból, pont most, az érettségi előtt. A nővére mindig, minden helyzetben megvédte őt; olyan volt, mint egy macska, amelyik folyton talpra esik. Eszter mégis féltette, hogy egyszer túl messzire megy. A legutóbbi otthoni dulakodás közben az apjuk megfenyegette, hogy még egy balhé az iskolában, és végleg kiteszi a szűrét. Eszter rettegett attól, hogy ez bekövetkezik, mert kirázta a hideg a gondolatra, hogy egyedül maradjon otthon labilis szüleikkel. De nem csupán magát féltette. Teljes szívvel kívánta, hogy Nóra leérettségizzen, és felvegyék a táncművészeti főiskolára. Hitt benne, hogy a testvérére siker vár táncosként – talán jobban kívánta a fényes jövőt és a karriert a nővérének, mint az saját magának.

Gondolataiból Nóra provokatív szavai ragadták ki:

– Mit bámulsz, hájfej? Nem volt elég az előbb? Végleg búcsút akarsz inteni a megmaradt mogyoróidnak?

Eszter oldalba lökte a nővérét és suttogva rászólt:

– Hagyd már! Ne cukkold, mert még a végén…

Ekkor nyílt az igazgatói iroda ajtaja, és egy érdes hang recsegett végig a folyosón:

– Pataky lányok, Békési, befelé!

Nóra szemforgatva állt fel a helyéről és indult a nyitott ajtó felé, Eszter a nyakát behúzva követte. Békési Milán a lába közét szorongatva, fájdalomtól eltorzult arccal tápászkodott fel, és óvatos léptekkel, aprókat lélegezve követte a lányokat.

Nóra

A lány hazaérve egyenesen a szobájába ment; nem volt kíváncsi alkoholmámorban úszó anyjára és nem akarta látni nevelőapja kéjsóvár tekintetét sem, ahogy nyálcsorgatva őt méregeti. Tudta, hogy az igazgató felhívta telefonon a szüleit az iskolai verekedés miatt, és lélekben már készült a kitörő szarviharra.

Lehajította a táskáját a sarokba és levetette magát az ágyra. Homlokát masszírozva bámulta a plafont; nagyon bántották a történtek. Nem mintha őt magát különösképp megviselte volna, hogy újra az igazgatóiban kötött ki, de ez alkalommal a húga is csúnyán belekeveredett a balhéba. Szidta magát, amiért nem volt annyi esze, hogy elküldje Esztert a folyosóról, mielőtt tökön rúgta azt a melák negyedikest. Ő már hozzászokott az intésekhez, az ilyesmi simán lepergett róla, de Eszter, aki eddig még azt sem tudta, merre van az igazgató irodája, nagyon a szívére vette a dolgot.

Gondolataiból a telefonja csipogása zökkentette ki. Előhúzta a farmerja hátsó zsebéből, és látta, hogy az egyik deszkás haverja írt.

„Mi volt a dirinél?”

„Csak a szokásos” – pötyögte be a választ.

„Dögunalom. Elugrunk a kocsmába?”

„Most nem érek rá.”

„Partigyilkos. Ha meggondolod magad, a szokásos helyen leszünk” – jött a felelet.

Nóra ledobta a telefonját maga mellé, feltápászkodott és az ajtóhoz ment. Kinyitotta és erősen fülelt egy ideig, de minden csendes volt. Anyja a szobájában aludt vagy a tévét nézte, ahogy ilyenkor szokta. Eszternek aznap későig voltak órái, a nevelőapja pedig még nem jött haza. Kisietett a fürdőszobába, ledobta magáról a ruháit és vizet engedett a kádba. Mélyet sóhajtva csúszott be a habok közé. Lehunyta a szemét, csapongó gondolatai a gyerekkorába vitték vissza. Erősen próbált visszaemlékezni, mikor volt olyan korszak a családjuk életében, amikor még minden rendben volt. Volt egyáltalán ilyen? Nóra pár hónapos volt csupán, amikor az édesapja váratlanul meghalt, így nem is voltak emlékei róla. Anyja cuccai között talált néhány régi képet eldugva egy magas, fekete hajú, elbűvölő mosolyú férfiról, aki annyira hasonlított rá, hogy egyből tudta, ez csak a vér szerinti apja lehet. Az egyik képen a szülei őt tartották a karjukban mosolyogva, mint egy igazi, tökéletes kis család. A többi fotón viszont az apja tánc közben volt lekapva. Az elegáns tartás, a csodásan kidolgozott izmok mind arról tanúskodtak, hogy a férfi profi versenytáncos volt. Nóra eleinte még próbált információkat kihúzni az anyjából elhunyt édesapjáról, de a téma hamar tabu lett a családjukban. Nevelőapja rühellte, ha a lány vér szerinti apja szóba került otthon, s később egyenesen megtiltotta, hogy beszéljenek róla. Nórának eszében sem volt feleslegesen hergelni az egyébként is agresszív férfit, így nem is hozta fel a dolgot többször. A könyvtár archív részlegében kutakodva, régi újságcikkekből rakta össze úgy, ahogy a sztorit. Az édesapja és a táncos kollégái éppen egy vidéki rendezvényről autóztak hazafelé éjszaka, amikor a vezető elaludt a volánnál. A szokásos szomorú történet: az autópályán átszakították a szalagkorlátot, párat bukfencezett a kocsi a bozótosban, mielőtt nekicsapódott egy fának. Az öt utas közül hárman a helyszínen meghaltak – többek között Nóra apja is. És ekkor lett vége az idillnek. Édesanyja nem volt képes feldolgozni a történteket, s hogy tompítsa a fájdalmát, elkezdett keményen inni. Nóra még túl kicsi volt ahhoz, hogy ezekből bármire is emlékezzen, de a későbbi veszekedéseik során a nevelőapja gyakran a fejéhez vágta, hogy ha akkoriban ő nem szedi össze az anyját a kocsmában, akkor már mindketten éhen döglöttek volna. Nóra meg volt győződve róla, hogy az anyja akkor is csontrészeg lehetett, amikor hozzáment a seggfej Patakyhoz. Nem tudta elképzelni, mi egyéb vehet rá egy nőt, hogy egy olyan durva és bunkó férfihoz kösse az életét, mint ő. Az egyetlen jó dolog, ami a kapcsolatukból született, az Eszter volt, Nóra két évvel fiatalabb húga. Bár a lány sokszor még abban is kételkedett, hogy Eszter valóban Pataky György lánya. Húga kedves és simulékony természete annyira elütött a férfi durva habitusától, hogy nehéz volt hinnie benne: ugyanazokon a géneken osztoznak.

Az egyetlen dolog, amiben az anyja valaha is keresztülvitte az akaratát a nevelőapjával szemben, az a tánc volt. Meghalt férje emlékére beíratta idősebb lányát egy tánciskolába, és ezért az egy tettéért Nóra örökké hálás volt neki. A tánc volt az egyetlen, ami jobb kedvre derítette, és ami sokszor átsegítette a mélypontokon. Patakyt persze dühítette, hogy ilyen semmirekellőségekre szórják a pénzt, és folyton kigúnyolta a táncszenvedélye miatt. Azt hangoztatta, hogy legjobb esetben is csak rúdon pörgő táncos kurva lehet belőle, profi művész sosem, és közben kéjsóvár tekintettel méregette.

Nóra ajtócsapódásra és dühödt üvöltés hangjára tért magához a merengéséből. Nem volt kétséges, hogy hazaért a nevelőapja, és ráadásul nagyon pipa. Vett egy mély lélegzetet és lecsúszott a víz alá, hogy legalább egy időre kizárja a veszekedés zajait, aztán hirtelen rettenetes gondolat villant az agyába, és prüszkölve felbukott a víz alól. Levegő után kapkodva törölgette az arcát és idegesen pillantott az ajtó felé. A franc essen bele, hogy lehetett annyira hülye, hogy elfelejtette kulcsra zárni a fürdőszoba ajtaját? Felugrott, és amilyen gyorsan csak tudott, megpróbált kiszállni a kádból, de már elkésett. Hallotta a folyosón dübörgő lépteket, és mielőtt odaért volna az ajtóhoz, a kilincs máris lenyomódott. Arra még épp volt ideje, hogy visszahuppanjon a kádba, és a melle elé húzza a fehér habot.

Pataky már akkor az igazgató aznapi telefonhívásáról üvöltözött, amikor belépett a fürdőszobába. Nyilván nem számolt azzal, hogy a lányt meztelenül, a kádban ülve találja, és a látványra belé is szorult a szó. Szétterpesztett lábakkal megállt, és hosszú másodpercekig legeltette a szemét a fiatal lányon.

Nóra tudta, hogy csapdában van, és bármennyire is reszketett belül, minden tőle telhetőt megtett, hogy ne látszódjon rajta a félelem. Összes megvetését belesűrítette a hangjába:

– Tűnj el innen!

A férfi gúnyosan felnevetett.

– Ne játszd itt az eszed, mint valami kényes dáma. Te hagytad nyitva az ajtót, nem?

Ezzel hátrafordult, és elfordította a kulcsot a zárban. Nóra nagyot nyelt; most eszmélt csak rá, mekkora slamasztikában van. Eddig mindig sikerült elhárítani a nevelőapja gusztustalan közeledéseit, mert magabiztosnak és elszántnak mutatta magát, most azonban teljesen kiszolgáltatott helyzetbe került. Meztelen volt, összezárva ezzel az erőszakos kéjenccel, és semmiféle fegyverként használható tárgy nem volt a közelében. Szeme kétségbeesetten pásztázta a helyiséget, de a szappannal csak nem vághatta fejbe a férfit. Hallgatott, és ugrásra készen várta, hogy mit lép a másik.

A férfi gúnyosan vigyorogva bökött felé:

– Nagy bajban vagy kicsikém, ugye tudod? Megint felhívtak az iskolából, hogy kiverted a balhét. Az igazgató már a múltkori húzásodnál is azt mondta, hogy kiteszi a szűröd. – Nóra nem válaszolt; jól tudta, hogy úgysem lenne semmi értelme azt bizonygatni, hogy csak a húgát védte. A férfit ez nem érdekelte. Élvezte, ha kínozhatja, és az erejét fitogtathatja előtte. Folyamatosan Nóra dekoltázsát fixírozta, keze közben az ágyékára csúszott. A lányt egy hajszál választotta el attól, hogy öklendezni kezdjen.

– Emlékszel, hogy mit mondtam a legutóbbi balhéd után? – kérdezte Pataky kihívóan. Nóra bólintott, és szorosabbra fűzte össze maga előtt a karját. – Mi van, nem tudsz beszélni? – förmedt rá a férfi.

– Azt mondtad, hogy még egy ilyen, és ki kell költöznöm – válaszolta óvatosan, s szeme ide-oda cikázott valami fegyver után kutatva.

– Azt mondtam, hogy repülsz innen a picsába, te kis ribanc – röhögött fel a másik.

Közelebb lépett a kádhoz, keze a sliccéről a gombjára csúszott, és kioldotta azt. Nóra megkövülten nézte: most már kétsége sem volt afelől, mit forgat a fejében Pataky. A férfi félrebiccentette a fejét, aljas vigyor ült ki a képére.

– De hogy lásd, velem lehet egyezkedni, hajlandó vagyok megtárgyalni az ügyet. – Még egyet lépett előre, már ott állt alig fél méterre a kádtól. Nóra arca egy vonalba került a férfi ágyékával, amikor az lehúzta a sliccén a cipzárt. – Ha jó kislány leszel, maradhatsz a családi fészekben, és elsikálom az igazgatóval a zűrt is, amit okoztál. Na, mit szólsz?

A lány felnézett rá – alaposan hátra kellett biccentenie a fejét ahhoz, hogy a fölé tornyosuló férfi szemébe nézhessen. Azt akarta, hogy a nevelőapja lássa a halálos elszántságot a szemeiben. Pataky sokkal erősebb volt nála; ha beveti a testi fölényét vele szemben, nem tud védekezni ellene. Okosnak kellett lennie, és főleg semmilyen körülmények között nem volt szabad félelmet és gyengeséget mutatnia. Ez volt az egyetlen esélye. Minden akaraterejét összeszedte, és jéghideg, komoly hangon szólalt meg:

– Ha a kibaszott farkad a számnak még csak a közelébe is dugod, az istenre esküszöm, hogy elbúcsúzhatsz tőle. – A férfi megdermedt, összehúzta a szemét, mint aki a lehetőségeit méregeti. – Nem viccelek – folytatta a lány rezzenéstelen arccal, végig a nevelőapja szemébe nézve. – Ha csak megpróbálod, az életemre mondom, hogy a földről kell összeszedned a dákódat és örökre elbúcsúzhatsz tőle.

Kérdőn felvonta a szemöldökét, mint aki a másik döntésére vár, és a válasz hamar meg is érkezett. Nincs az a férfi, aki önszántából dugná legbecsesebb testrészét a guillotine alá, és Pataky sem kockáztatott. Látván az elszánt villogást a lány szemében, nem kételkedett benne, hogy az őrült szuka képes lenne beváltani a fenyegetését. Átkozódva felhúzta a cipzárját és hátralépett. Mielőtt kilépett volna az ajtón, még visszafordult, és gyűlölködve vetette oda a lánynak:

– Estére eltűnsz a házból, világos? Ha még egyszer meglátlak itt, nem csak te fogod keservesen megbánni. Meg vagyok értve? – szűrte a szavakat a fogai között.

Nóra bólintott. Tökéletesen értette, hogy mire gondol: az anyját és a húgát büntetné, ha nem engedelmeskedne.

Miután a férfi becsapta maga mögött az ajtót, gyorsan kiugrott a kádból és ráfordította a kulcsot. Kihúzta a dugót, és remegő ujjakkal megengedte a zuhanyt. Aláállt, és arcát a vízsugár felé fordítva sírt. Néhány percet engedélyezett magának a gyengeségre, aztán hidegre állította a csapot, befejezte a zuhanyzást, megtörölközött és felöltözött. Néhány cuccot bedobált a sulis hátizsákjába, majd írt egy üzenetet a deszkás haverjának.

„Szunyálhatok ma éjjel nálatok?”

„Persze. Gond van?”

„Kell egy hely, ahol meghúzhatom magam ezután. Ötlet?”

„Kitalálunk valamit, nyugi. A szokott helyen várunk.”

Nóra a vállára felkapta táskáját és az ajtóhoz ment. Résnyire megnyitotta, kilesett rajta, de senkit nem látott a folyosón. Semmi kedve nem volt egy újabb összetűzéshez a nevelőapjával. Halkan, lábujjhegyen közelített a kijárathoz, aztán ahogy megfogta a kilincset, szeme megakadt nevelőapja kabátján, ami a fogason lógott. Óvatosan körbepillantott, de a folyosó még mindig üres volt. Villámgyors mozdulatokkal átkutatta a kabát zsebeit, míg végre az egyikben talált pár darab tízezrest, amit gyorsan zsebre is vágott, majd sebesen elhagyta a házat.

Futva tette meg az utat a kertkapuig, és amikor végre kilépett az utcára, zaklatottan mély levegőt vett. Vegyes érzések kavarogtak benne. Fogalma sem volt róla, mihez kezdjen, és bizonytalansággal töltötte el az ismeretlen jövő. Másfelől viszont felszabadító volt a szabadság érzése, hisz’ az élet Patakyéknál sosem volt egy habostorta. Most, hogy eljött, legalább nem függött senkitől, és nem kellett folyton a háta mögé néznie, hogy a perverz nevelőapja mikor kezd el részegen erőszakoskodni vele. Biztos volt benne, hogy a fürdőszobai jelenet után a dolgok csak még jobban eldurvultak volna. Nem mintha az öreg sok választást engedett volna neki, mert miután visszautasította a gusztustalan ajánlatát, úgy dobta ki a saját otthonából, mint macskát szarni. A legjobban viszont amiatt aggódott, hogy a húgát egyedül kellett hagynia egy ilyen családban. De mit tehetett volna? Hisz’ még azt sem tudta, hol fogja tölteni a következő éjszakát, csak nem hurcolhatta magával a kiskorú testvérét keresztül-kasul a városon! Nóra sok mindent feltételezett Patakyról, de volt egy határ, amit még az ő képzelete sem tudott átlépni. Eszter a férfi vér szerinti lánya volt. Hiába tartotta egy jellemtelen szemétládának, azt, hogy fajtalankodni próbáljon a saját gyerekével, még belőle sem tudta kinézni. Szívből remélte, hogy nem téved.

Még egy utolsó, szomorkás pillantást vetett a házra, majd gyors léptekkel elindult, hogy találkozzon a haverjaival.

A kocsmába belépve azonnal a fiúkat kezdte keresni, akik valóban a megszokott asztaluknál ültek. Mindegyikük előtt egy söröspohár volt, és vidáman beszélgettek. Nóra az asztalhoz sétált, és leült az üresen álló székre.

– Csá! Mi a pálya? – üdvözölte az egyik deszkás srác.

– Semmi jó – húzta el a száját a lány. Elvette az elé rakott sörösüveget és kortyolt belőle párat. – Kellene valami hely, ahol héderelni tudok egy ideig.

– Már megbeszéltük a fiúkkal, hogy egy-egy hetet kihúzhatsz nálunk, utána meg majd csak lesz valami.

– Az jó – bólintott a lány, szorongása azonban nem csökkent.

Jó esetben pár hetet kihúz a srácoknál, de mi lesz utána? Az ő jóindulatuknak is van határa, a szüleikéről nem is beszélve. Csak nem vándorolhat örökké lakásról lakásra, mint egy hajléktalan! Albérletet nem vehet ki, amíg nincs állandó munkája, de az iskola miatt csak alkalmi melóra van ideje. Ha pedig most kimarad a suliból, onnan már egyenes a lejtő lefelé. Ugyan milyen jól fizető munkát vállalhatna mindenféle végzettség nélkül?

Sötét gondolatai teljesen lekötötték, nem volt kedve bekapcsolódni a fiúk beszélgetésbe. Gondterhelten nézett szét a helyiségben, amikor a szeme megakadt egy férfin. A pasas egyenesen a pulthoz ment és lepacsizott a mixerrel. Rendelt, és míg az itala készült, megfordult és körülnézett. A lányokon hosszabban időzött a tekintete, de Nórát szinte észre sem vette. Mivel fiúkkal ült együtt, és a rövid haja mellé srácosan volt felöltözve, a tekintete érdektelenül átfutott rajta.

Miután a pultos elé tette az italt, a fickó a nadrágja zsebéből előhúzott egy vastag kötegnyi pénzt, kivett belőle egyet, és ledobta a pohara mellé. Intéssel jelezte, hogy nem kér vissza. A lány tágra nyílt szemmel bámulta, ahogy a férfi a nagy csomó pénzt visszagyömöszöli a farmerjába. Nóra még soha életében nem látott ennyi lóvét egyszerre. Úgy saccolta, több százezer, de ha húszezresek voltak, akár még millió is lehetett.

Két felvarrt hajú, miniruhás nő lépett oda a férfihoz. Az egyik a vállára, a másik a mellkasára csúsztatta a kezét.

Nóra gúnyos mosolyra húzta a száját. Nem tartotta sokra az ilyen aranyásó műnőket, akik azonnal rárepülnek egy faszira, akinél pénzt szimatolnak. Persze a pasas elég feltűnően kipakolta, amije volt, nem is próbálta elrejteni a kisebb vagyont, ami nála lapult. Lazán odaintett a pincérnek, és kért egy kört a csajoknak is.

– Nóra – szólította meg Robi, és elhúzta a szeme előtt a kezét.

– Igen? – kapta oda meglepetten a fejét.

– Mi van veled? Mintha itt sem lennél.

– Csak elgondolkodtam.

– Nyugi, ne parázz! Mondom, hogy szunyálhatsz nálunk.

– Nem az a gond, csak… ki az a fickó ott? – intett a fejével a pult irányba.

– Gőzöm sincs – grimaszolt Robi.

– Hogy deríthetnénk ki?

– Mi a frásznak? Fel akarod szedni? – röhögött fel.

– Szar ügy, Nórika, de nem vagy az esete – vette át a szót Lali, és a bár felé intett. – A faszi inkább a műszempillás, dupla D kosaras, szőke libákra bukik.

– Ki mondta, hogy össze akarok jönni vele?

– Hát akkor? – érdeklődött Botond.

– A pali durván tele van lével és érdekelne, hogy honnan van neki.

– Az speciel engem is érdekelne – csillant fel Robi szeme.

– Fix, hogy drogdíler vagy strici – okoskodott Lali. – Jobb, ha nem baszakodtok vele.

– Beszari – lökte vállon Robi, és felállt a helyéről. – Mibe, hogy egy percen belül megszerzem az infót?

Mielőtt a haverjai lebeszélhették volna, már el is indult a bárpult felé. Kért még négy sört, közben váltott pár szót a mixerrel. A pénzes fickó közben a két szöszi derekára tette a kezét és együtt távoztak a kocsmából. Nóra addig követte őket a tekintetével, míg el nem hagyták a helyiséget.

Robi lecsapta a söröket az asztalra és ledobta magát a székére.

– Na, idehallgassatok, kispajtások! Kiderítettem mindent. Vagyis majdnem mindent – helyesbített. – Az igazi nevét a pultos sem tudja, de mindenki csak Kutyának hívja a fazont. Lányokat futtat, és itthoni meg külföldi bárokba közvetít ki táncoscsajokat.

– Nem megmondtam? – vonta meg a vállát Lali.

– És ezzel ennyi dohányt lehet keresni? – csodálkozott el Nóra.

– Mi van, csak nem téged is érdekel a táncos munka? – vigyorodott el Botond viccelődve.

– Ugyan már! Megőrültél? – lökte oldalba Nóra nevetve, de a gondolat befészkelte magát az agyába.

Sosem vallotta volna be a srácoknak, de fejben már tovább kombinálta a dolgot. Nem volt lakása, és azon a pár tízezresen kívül, amit Patakytól lopott, nem volt pénze sem. Sürgősen munkára volt szüksége, és a tánc volt az egyetlen dolog, amihez profi módon értett.

Felnézett és észrevette, hogy a fiúk összeráncolt homlokkal merednek rá. Mosolyra húzta a száját, és széttárt karokkal kérdezte:

– Na és, kinél húzhatom meg magam ma este?

⁕

Nóra egy hét elteltével Robiéktól átköltözött Botondékhoz. A fiú szülei, bár nyíltan nem ellenkeztek, nem is nézték túl jó szemmel a dolgot. Nóra igyekezett meghúzni magát a fiú szobájában egy matracon, és gyakorlatilag csak aludni járt oda. A zuhanyozást is inkább az iskolában intézte. Jól tudta, hogy ez így nem mehet sokáig, és mihamarabb megoldást kell találnia. Sürgősen pénzt kellett szereznie, de az iskola mellett csak időnként tudott pincérként dolgozni. Eddig az alkalmi munkából összeszedett pénzét a tánciskolai tandíjra fordította, de ezek után ez sem működött tovább. Sajgó szívvel bár, de kénytelen volt lemondani a táncról, és a pénzt kajára fordítani.

Iskola után gondterhelten sétálgatott a városban, sorra vette a lehetőségeit, de nem találta a megoldást. Végül lógó fejjel, csüggedten tért be a törzshelyükre. Leült a pulthoz, és kikérte a legolcsóbb sört a kínálatból. Épp csak belekortyolt, amikor észrevette a bárpult másik oldalánál a múltkori pasast, akiről most már tudta, hogy Kutyának nevezik. A férfi most is ugyanolyan bőkezűen dobálózott a pénzzel, mint azon az estén, mikor először felfigyelt rá.

Nóra meredten bámulta a pulton heverő ötezrest, a szeme sem rebbent közben. Mit nem adott volna most ötezer forintért! – futott át az agyán a kesernyés gondolat. Kortyolt párat az olcsó söréből, majd gondolt egy merészet és odasétált a férfihoz.