HOLLYWOODLAND

PIROCH GÁBOR

Előszó

01. Április 30. – A magyar film napja

02. Spartacus

03. Színes a világ

04. A filmgyártás tízpróbázói

05. Templomot, vagyis katedrálist építünk

06. American citizen

07. Madárdal az idők végezetéig

08. Ebcsont beforr

09. A legköltségesebb magyar játékfilm

10. Mi a helyzet?

11. Huszárvágás

12. Mutasd a széked, megmondom ki vagy

13. Ez a film fantasztikus!

14. Fent a csúcson

15. Mi leszel, ha nagy leszel?

Vége

Köszönet

Szószedet

Kedvenc filmjeim

Filmográfiám az IMDB.com-on

Felhasznált fotók

5

9

11

29

51

67

87

113

135

161

197

243

273

291

303

319

350

351

352

353

354

358

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ

Alig kifejezhető örömmel és büszkeséggel tölt el, hogy a Kaszkadőrnek születtem című, 2007-ben publikált könyvem után varázstollam újra mun-kába állt, és megszülethetett a Hollywoodland. Olyan ez, mint amikor egy csöppség érkezik a családba: a könyvet ugyanúgy, mint a csecsemőt óvato-san vesszük kézbe, érezzük a súlyát, az illatát.

Vegyes érzésekkel, különös kíváncsisággal nyitod ki ezt a munkát. A szemeid előtt feltárul egy igen összetett és veszélyes szakma belső világa, és miközben lapozgatod, alig várod, hogy nekiláss az olvasásnak. Megállapítod, hogy a dizájn egyszerűen zseniális.

Mit tetszik kérdezni, van-e mottója a könyv szerzőjének? Igen van. „Kaszkadőrnek születtem, de író leszek!” Még nem vagyok elkésve, csak jövőre leszek 70…

5

HOLLYWOODLAND

Április 30.

– A Magyar Film Napja

Az elmúlt évtizedekben a filmforgatásokon, a próbákon a kaszkadőrjele-netek indítása is megváltozott. „Három, kettő, egy, tessék!” („Three, two, one, action!”) vezényszavak után indul a jelenet. A számmisztikában vagy más néven a numerológiában hívők nagy bánatára ezen három másodperc alatt a kaszkadőrnek nincs lehetősége mélyebb önismereti munkára. Kevés ez a néhány másodperc.

Mit tetszik kérdezni? Miért visszafelé számolunk, és mire gondol a kaszkadőr ilyenkor?

A kérdés első felére a választ a már előbb említett numerológusok egy tizenöt hónapos spirituális képzés után szívesen megadják önnek. A kérdés második részére kaszkadőrként és kaszkadőrszakértőként pontosan tudok felelni: gondolkodni és beszarni itt már nincs idő. A feladatot, amit ránk bíztak, végre kell hajtani!

A kulisszák mögött elkapott pillanat,

kaszkadőr jóval az akciója előtt. Madárdal (Birdsong, 2012).

Magyar kaszkadőrök a várfalon

a Dzsingisz kán - A hódító (Genghis Khan, 2005) című filmben.

Piroch Gábor a mongol Kino Filmstúdió előtt. Ulánbátor, 2004.

Beszéljünk mi is egy kicsit számokban! Százhúsz évvel ezelőtt, 1901. április 30-án mutatták be az első magyar filmet. A táncz című alkotás tizennyolc jelenetét az Uránia Magyar Tudományos Színházban, a mai Uránia Nemzeti Filmszínház épületében láthatta a közönség. Pekár Gyula forgatókönyvíró az 1896. évi párizsi világkiállításról 24 óra leforgása alatt hozta Budapestre az ötletet. A film rendezője és operatőre Zsitkovszky Béla volt, aki egy vetítőgépet alakított át két nap alatt (!) kamerává (!?). A felvételek jelentős részét az Uránia mozi épületének tetőteraszán forgatták tizenhárom óra alatt. Sajnálatos módon a film egyetlen részében sem maradt fenn. Én úgy tekintek vissza erre a százhúsz esztendőre, mint valami csodára. 1953-ban születtem, és 1969-ben az Ítélet című filmben már közvetlen közelről hallgathattam az ARRI kamerák zümmögését.

A magyar filmgyártás százhúsz esztendejéből több mint ötvenkét évet töltöt-tem el a celluloidszalag fölött elhatalmasodó digitális világban. A gondolataimat képekké alakítom, és ámulattal bámulok a tükörbe. Nem magamat látom, hanem fél évszázadom felejthetetlen alkotásait. 1901 és 1930 között hatszáz némafilmet, 2021-ig bezárólag több mint ezer hangosfilmet mutattak be. Véleményem szerint a magyar film a világ egyetemes filmgyártásának szerves része. A munkám során Európa, Ázsia, Afrika, Amerika stúdióiban mindenhol találkoztam a magyar filmgyártással összefüggő valamilyen kötődéssel.

2004-ben Mongóliában forgattuk a BBC számára a Dzsingisz kán – A hódító (Genghis Khan, 2005) című filmet. Az ottani stúdió egyik alkalmazottja még a nyolcvanas évek végén tanult Budapesten, és kiváló magyarsággal beszélt a hosszú távú terveiről. Egy mongol–magyar–orosz koprodukcióban készülő filmet vizionált. A történet szerint a szovjetek 1920-ban magyar hadifog-lyokat deportálnak Belső-Ázsiába. A táborban a kemény munkára fogott katonák nem bírják tovább az éhezést, a kínzásokat, a hideget, és kitörnek a lágerből. Elrabolnak egy páncélvonatot, és azzal indulnak haza. Kevesek által ismert különleges történet ez: a honvágy és a hazájukba mindenáron vi-szatérni akaró magyar katonák drámai története. A forgatókönyv még nem készült el. A bevett hossza száztíz oldal.

A Magyar Hollywood Tanács felmérése alapján ötvenöt magyar gyökerekkel rendelkező Oscar-díjasunk van szerte a nagyvilágban. Fantasztikus szám, ugye? Nagyon büszkék lehetünk. Nemsokára a Róna utcai filmgyárban (MAFILM) is teszünk egy sétát, de előbb utazzunk vissza az időben tizenöt esztendőt. Első könyvem, a Kaszkadőrnek születtem 2007-ben jelent meg. Mostani írásom is időutazás, egyik évezredből a másikba, mából a holnapba – és ez még csak nem is egy fantasztikus film. Ez maga a valóság!

9

HOLLYWOODLAND

SPARTACUS

12

„Kell egy csapat!” – mondta Minarik Ede, a mosodás, Sándor Pál – nekem csak Pali bácsi – filmrendező klasszikus alkotásában, a Régi idők focijában. Kaszkadőréveim elején még én voltam valamelyik kaszkadőrcsoport tagja. Most, ahogy kaszkadőrszakértőként egyre több felkérést kapok, nekem kell a saját csapatomat összeállítani.

Amikor egy külföldi produkció megkeres Londonból, Los Angelesből vagy éppen Máltáról, majd a producerek közlik velem, hogy engem szeretnének kaszkadőrszakértőnek szerződtetni, az klasszikus zene, vagy még szebben „tavaszi zsongás” a fülnek. Különösen akkor, ha épp 2007 tavaszának ápri-lis havát írjuk. A BBC ugyanis elindított egy sorozatot Hősök és gazemberek (Heroes and Villains, 2008) címmel, ennek egyik fejezete volt a Spartacus, amit tunéziai helyszíneken terveztek leforgatni. Jó kérdés, miért pont egy magyar fickót kér fel a BBC kaszkadőrszakértőnek. Erre minden nagyképűség nélkül a következő két választ adhatom. Egy: kiváló referenciám volt, korábban már dolgoztam nekik, így bíztak benne, hogy a rám ruházott feladatot felelősséggel, magas színvonalon, a produkció elvárásainak megfelelően, balesetmentesen végrehajtom. Kettő: a magyar szakértő és az általa angazsált kelet-európai kaszkadőrök jelentősen olcsóbbak az angol és az amerikai kollégáinknál.

Henri Rousseau: Futballisták, 1908.

A művész kiválóan mintázza meg a csapat játékosainak karakterét.

Egy úgynevezett „technikai terepszemle” a filmesek előkészítő munkájának szerves része. Erre én is meghívást kaptam, így május elején Milánó érin-tésével Tuniszban landolt velem a repülőgép, én pedig hunyorogva léptem Észak-Afrika napsütötte földjére. A különböző részlegek vezetői a rendezővel, az operatőrrel, az első asszisztenssel bejárták a helyszíneket, és összeállítottak egy forgatási tervet. Tim Dunn, a rendező pontosan felvázolta és elmagyarázta, hogy a forgatókönyvben szereplő harci jelenetekben, párviadalokban és csatákban mit vár el tőlem. Ezek után Laura Burrows gyártásvezető megál-lapodott velem a gázsikról, az akciópénzekről és arról, hogy öt magyar kasz-kadőr is csatlakozhat a helyi szereplők gárdájához. A saját embereimhez mindenképpen ragaszkodtam, mert tudtam, csak velük garantálhatom azt a minőséget, amit a korábbi filmjeimben felmutattam. Nem volt könnyű menet a srácok szerződtetése, de a BBC producerei tisztában voltak vele, ha a feladat végrehajtása megköveteli, a külföldi kaszkadőrszakértő viszi magával az alapcsapatát.

*

A magyar kaszkadőrcsapat a BBC tévéfilmjében. Kéry Krisztián, Móra Attila,

Sinkó Ákos, Molnár Zoltán és Szabó Gáspár. Spartacus (2008), 2007.

14

A szereplők kiválasztása a színészek közvetítésére szakosodott ügynök-ségeken keresztül történik. Ez bevett szokás a világ számos országában, de főleg az Egyesült Államokban és Angliában. Tim Dunn hosszas keres-gélés után – az ügynökségek ajánlásai alapján – Anthony Flanagan angol színészt választotta Spartacus szerepére.

Az a kedves hölgy ott hátul, aki feltette a kezét! Látom, szeretne hozzászólni ehhez a témához. Hallgatom önt.

A Pázmány Péter Katolikus Egyetemen művészettörténetet tanítok. A keresztre feszítésről tartott előadásomban szóba került Spartacus legendája, azon belül is a tömeges keresztre feszítés. Az i.e. 71-ben a római légiók a Silarus folyó melletti ütközetben legyőzték a lázadók seregét, és Spartacus is életét vesz-tette. A holttestét sohasem találták meg. Róma büntetésül hatezer elfogott rabszolgát feszített keresztre a birodalom fővárosából kivezető, a „ho-szú utak királynőjének” nevezett Via Appián. A diákjaimmal együtt néztük végig az önök szereplésével leforgatott filmet. Történetileg hiteles, látvá-nyos, korhű akciókkal megkomponált alkotást láttunk. Sajnos Spartacus, a főszereplő jellegtelen, semmitmondó karaktere sokat ront a színvonalon.

A kiválasztott színész, Anthony Flanagan, inkább hasonlít a hetveneses években a Bosnyák téri piacon kétkerekű kocsiját húzogató hordárhoz, sem-mint egy lázadó gladiátorharcoshoz. A legtöbb ember képzeletében úgy jelenik meg a lázadó rabszolgavezér alakja, mint Denis Foyatier Louvre-ban kiállított Spartacus-szobra. Említhetném még a többszörösen Oscar-díjra jelölt Kirk Douglas Spartacus-alakítását is az 1960-as évekből. Igaz, abban a filmben Spartacust keresztre feszítették, de ez a pici történelmi ferdítés Hollywoodnak elnézhető. Köszönöm, hogy elmondhattam a véleményemet.

Drága asszonyom! Tökéletesen egyetértek önnel!

15

A kritikusok és a BBC-sorozatok elemzői is igen „árnyaltan” fogadták Anthony Flanagan Spartacus-alakítását. Ezekkel a kritikákkal szemben a rendező úgy érvelt, hogy a főhős, Spartacus megjelenésének, testfelépítésének sokkal inkább kellett hasonlítania egy átlagemberéhez, mint egy görög istent megformáló szoborhoz.

Mi, kaszkadőrök inkább az átlagember-figurának örülünk, mert így a kasz-kadőrszakértő könnyebben talál dublőrt a színész helyett. A mi Spartacusunk dublőrének Móra Attilát (ő több szerepet is eljátszott a filmben) jelölték ki, mert ő hasonlított legjobban a sorozat főhősére. Hála Flanagannak, minden koreográfiát hibátlanul megtanult, és keményen odatette magát. Sokéves tapasztalatom alapján elmondhatom, hogy a külföldi színészek nagyon adnak arra, hogy a rendező rájuk bízzon bizonyos kaszkadőrfeladatokat.

*

A Moszkvai Nagyszínház (Bolshoi Theatre)

Spartacus című balettelőadása 2013-ban. (Fotó: Bengt Nyman)

Római katona (Szabó Gáspár)

őrzi a rabszolgáját (Móra Attila).

A nyakában lévő táblán a következő szöveg olvasható: „spártai földműves”. Spartacus (2008), 2007.

16

Május elején Tim Dunn instrukcióival és a srácok szerződésével a zse-bemben szálltam fel Tuniszban a milánói gépre, hogy néhány óra múlva egy másik repülő ablakából megpillanthassam a Duna fölött átívelő, a budai és a pesti oldalba kapaszkodó hídjainkat.

Hazaérve drága kutyuskáimat, Sütikét és Batyut sem volt időm meggyö-möszölni, mert Adam Goodman, a Mid Atlantic Films producere hívott. Közölte, hogy Hellboy 2: Az aranyhadsereg (Hellboy II: The Golden Army, 2008) cím-mel amerikai nagyjátékfilmet készítenek elő, a rendező Guillermo del Toro. Szeretnék, ha én lennék a magyar kaszkadőrszakértő, és bemutathatna Brad Allennek, a külföldi akciórendezőnek, aki 12 évig volt Jackie Chan kaszkadőr-csapatának első nem ázsiai származású tagja.

Gyorsan történt minden, és úgy feltorlódtak a feladatok, mint 1945-ben a zajló jég a Dunán.

Akkoriban Budapest felrobbantott hídjai torlaszokként állták útját a jég-tábláknak, és a Duna hullámai elindultak a csillaghegyi HÉV-állomás felé. A mi csillaghegyi utcánkban 1945-ben derékig ért a víz! Onnan tudom, hogy a nagyszüleim házának az oldalán egy kis réztábla jelölte, meddig ért a víz, így emlékeztek az 1945-ös árvízre. Néhány második világháborút és egyéb átalakításokat túlélt ház falán a mai napig láthatók ezek a táblák. Amikorra a Rómain és Csillaghegyen mindent elöntött az ár, addigra az oroszok is el-érték Budát. A nagyfaterom rokonsága közel a Dunához, a Bivalyos Étterem mögött lakott. Arrafelé is mindenki Piroch, generációkon keresztül a fu-varozásból éltek. Üzentek apámnak, aki 1945-ben még csak húszéves volt, és mivel akkoriban a nagykorúság határa huszonegy év volt, megúszta a be-sorozást. A rokonok arra kérték, segítsen nekik felköltözni a padlásra. Fater szerzett egy ladikot, hogy ne kelljen minden egyes alkalommal oda-vissza a derékig érő jeges vízben gázolnia. Hazafelé Pünkösdfürdőnél az oroszok elvették tőle a csónakot. Néhány nappal később ugyanezek az orosz kato-nák kiszúrták apámat a békási Tüzép-telep környékén, ahol a HÉV-állomás melletti vágányokon katonai vagonok várakoztak. Az egyik ruszki tört ma-gyarsággal önkéntes munkára hívta az öregemet: „Té ott, gyére csák ide, malenkij robot, önkentes munká, nem problemá.” – és néhány másik orosz katona segítségével betuszkolták abba a sorba, ahol nők és férfiak vegyesen a közelben várakozó vagonok felé meneteltek. A faterom megérezte a bajt. Kihasználta a helyismeretét. Átugrott két-három kerítésen, és lelépett a rusz-kiktól. A Partizán utca, ahol szüleivel lakott, csak öt percre volt onnan. Ami-kor elmesélte az apjának, hogy mi történt, az öreg igencsak összeráncolta a szemöldökét. Nagyfater 1917-ben orosz hadifogságban volt, beszélt egy kicsit oroszul is, volt némi rálátása a dolgokra. Elmondta a fiának, hogy

17

annak a Szovjetunióba induló vonatnak a neve „Malenkij robot” („kicsi munka”, eredetileg маленькая работа, malenykaja rabóta, a szerk.) volt, és intette a fiát, hogy kerülje a muszkákat, és soha, de soha ne jelentkezzen önkéntes-nek! Nagymamám, akit Amakának szólítottunk, rémült csendben hallgatta végig Rudi fia koraesti történetét, majd zokogva roskadt le a tűzhely mellé. Sok ezer anya siratta ekkoriban elvesztett férjét és fiát. Nagyfater nem szólt egy szót sem, csak kinyitotta a sparhelt ajtaját, a piszkavassal megpiszkálta egy kicsit a tüzet, és a parázsról rágyújtott egy cigire. Nyikorgott a bezáródó sparhelt ajtaja, és ezzel véget ért egy családi fejezet.

Nekem is volt egy jó megérzésem Adam Goodman üzenetével kapcsolatban, amit elmondtam a feleségemnek, Évának. Egyetértett velem. Az ő véleménye, de úgy is fogalmazhatnánk, hogy a jóslatai az elmúlt évtizedekben szinte kivétel nélkül igaznak bizonyultak. Éva Ikrek, én Vízöntő vagyok.

Mond ez valakinek valamit? Mit tetszik kérdezni? Nem, nem, a Brad Allen akciórendezővel folytatott megbe-szélés alatt egyikünk horoszkópja sem került szóba.

Rövid eszmecsere után kiderült, hogy Brad és én az amerikai munkáin-kon keresztül jól ismerjük egymást. Megköszöntem a bizalmat és a felké-rést a filmre, és próbáltam megértetni velük, hogy a saját filmemet szíve-sebben csinálom, még akkor is, ha csak egy tévéshow-ról van szó. Mielőtt elköszöntem volna Adam Goodmantől, a producer megpróbált még egyszer rábeszélni a Hellboyra. Ez egy nagyjátékfilm, ami legkevesebb négy-öt hó-napig forog – nagy csábítás, de én hajthatatlan voltam. Hosszabb munka, kiemelt gázsi, világhírű rendező és színészek, jól hangzó referencia. Ezzel szemben a Spartacus egy maroknyi lázadó rabszolga szabadságharca a fél világot meghódító római birodalommal szemben, amelyet mi, magyarok írunk bele a „Nagy Mozikönyv” történelmébe. Kaland a javából! Már megint együtt utazunk ki a srácokkal a Földközi-tenger medencéjének olajfáktól il-latozó mediterrán világába. Viszem a családomat is, hétvégeken nyaralunk, kirándulunk, sportolunk, és tudtam, hogy ezekkel a fiúkkal jó melót teszünk le. Azért a Hellboy még tartogatott nekem egy kis meglepetést, de erre kellett várni néhány hónapot.

18

Még a tunéziai turné előtt ki kellett utaznunk drága feleségemmel Los Angelesbe a „Kaszkadőr Oscar”-nak nevezett Taurus World Stunt Awards gálaünnepségre, ahol a Szabadság, szerelem című filmmel voltam verseny-ben mint a legjobb külföldi film kaszkadőrszakértője. A németek nyertek, de ettől függetlenül ez a jelölés minden magyar ember szívét megdobogtatta, mert ilyen előtte még nem volt! Sokat nem időztünk Évával Kaliforniában, indulni kellett haza, mert a BBC stábja várt minket Tunéziában. Kéry Krisz-tián barátom – aki kaszkadőrként évek óta élt és dolgozott Amerikában –

jött velünk Budapestre.

*

Az első közös megbeszélést a srácokkal Csömörön, a lovardában tartottuk. A tulajdonos, Ulrik György lótartásra, lovas oktatásra és szabadidőben eltöltött lovaglásra adott lehetőséget az idelátogatóknak. Gyuri szívesen látta maga körül a kaszkadőröket és azok lovait, mert ő is több filmben dolgozott kaszkadőrként, és a Visegrádi Lovagi Játékoknak is rendszeres résztvevője volt.

Krisztiánt nagy ovációval fogadták a fiúk, mert több mint két éve nem volt itthon. Utoljára az Eragon című filmben forgattunk együtt. Rögtön fel-adtuk a rendelést Lenyónak a büfében. Lenyó bácsi, alias Hidvégi Levente fiatalabb éveiben a kaszkadőrködés mellett vezetett éttermet, kocsmát, és a kilencvenes évek elején a Deák téri Tejbüfében is dolgozott. Mesélte, hogy Sinkó Áki kaszkadőr rendszeresen beugrott hozzá egy kis kajára, italra, cigire, és néhány forintra is megpumpolta őt. Lenyó azért, hogy a hiányt fedezze, illetve egy kis plusz pénzhez jusson kénytelen volt a tejet jelentősen vizezni. Amikor a vendégek szóvá tették, hogy bizony „vékonyka” és vízízű a tej, Lenyó a tejbeszállító cég címét adta meg, és azt mondta, hogy ott tessék panaszt tenni. Sokáig nem járhatott Ákos az „ingyen konyhára”, mert Lenyónak rövid időn belül lehúzták a redőnyt a Tejbárban.

Amikor Lenyó bá’ felvette a rendelésünket a lovardától kibérelt büfében, megkérdezte, ki fog fizetni, mert látta, Ákos is ott van. Egyszerre kiabáltuk össze-vissza, hogy természetesen „kisnóblizzuk!”, és ha véletlenül Ákos veszít, valaki majd ad neki kölcsön. Ez a valaki általában én voltam.

*

19

Sinkó Ákos a magyar kaszkadőrködés egyik fenegyereke. Vagány óbudai csávó, akivel sosem mertek ujjat húzni a helyi jampik. Óriási respektje volt, nemcsak a lakóhelye környéken, hanem Angyalföldön és Újpesten is, ahová a haverjai hívták bulizni. Amikor betévedt valamelyik külvárosi kocsmába, elcsöndesedett mindenki. Játszótereken, lepukkant konditermekben emel-gette a csillekerekeket. Fanatikusan tette a dolgát, nem volt olyan nap, hogy ne állt volna a súlyzók mögé. Talán a sokéves intézeti adok-kapok kénysze-rítette rá, hogy a borotvával rátámadó stricikkel is szembemenjen. A nyolc-vanas évek elején találkoztunk először. Mesélte, hogy nevelőszülőknél, majd intézetben nevelkedett, később a nagymamájánál lakott a Pacsirtamező úton egy szoba-konyhás lakásban. Király volt szkanderezésben is, szájában cigivel, egy üveg Kőbányaival a kezében nyomta le a nagypofájú széntrógereket, akik a nap végeztével az ingyen pia reményében álltak oda erősködni Ákossal. Kevés sikerrel. Amikor fociztunk, az utolsó pillanatban érkezett, és úgy, ahogy volt, beállt a kapuba, a cigi füstölgött a szájában, a dobozos sört letette a kapufa mellé, és hanyagul csak annyit mondott: „Mehet a játék, srácok!”.

A fotón a kaszkadőr háttal ül a szamáron. Ez a büntetési forma visszanyú-lik egészen a Krisztus előtti időkig. A nagy hatalmú uralkodók, hadvezérek ezzel a módszerrel tették közszemlére azokat az alattvalóikat, ellenségeiket, akiket valamilyen vétség, árulás vagy cselszövés miatt meg akartak szé-gyeníteni. A Mennyei királyság című filmben is láthattuk, ahogy Szaladin, Egyiptom és Szíria szultánja megszégyenítette Lusignani Guidó francia ne-mest és keresztes lovagot. Nevetséges süveget tettek a fejére, egy szamárra ültették háttal, és így vezették végig a szultán katonái között.

*

Sinkó Ákos a szamáron,

a kötelet Kéry Krisztián fogja. Spartacus (2008) 2007.

20

Mostanában egyikünk sem volt büntetésben, így senkinek sem kellett fordítva a szamárra ülnie, és nyugodtan készülődhettünk a háromhetes tunéziai körutazásra.

A BBC produkció leszervezett mindent: elküldte a repülőjegyeket és pontos listát azokról a szállodákról, ahol majd elhelyeznek minket. A „Kaszkadőr Utazási Iroda”, vagyis én, örömmel tájékoztattam a szakmai kirándulás résztvevőit, hogy a hatalmas sporttáskáinkkal nem lesz gond, mert a produkció fizeti a túlsúlyt. Mielőtt felszálltunk volna a Milánóba induló repülőgépre, Ákos is elszívhatott még egy cigit.

Első állomásunk Szúsza, a muzulmán korszak nyomait magán viselő klasszikus észak-afrikai mediterrán város volt.

Kellemes, napsütötte tengerpartja és a 9. században épült falakkal körül-bástyázott bazárjai mellett több tucat szálloda kínálta a szolgáltatásait az öt kontinensről érkező vendégeknek. Mi és a BBC stábjának tagjai egy ötcsil-lagos hotelben kaptuk meg a szobáinkat. A produkció a tengerpart melletti katonai erőd, a Ribat belső udvarában alakította ki a capuai gladiátoriskolát.

A helyiek ennek az épületegyüttesnek a tornyából évszázadokon keresztül fi-gyelték a tenger felől közelítő ellenséges hajókat. A szállodánk csak néhány perc-re volt a forgatás helyszínétől és az óváros, Medina történelmi nevezetességeitől.

Reggelente, útban a Medina felé munkába menet a kávéjukat kortyolga-tó arab árusok a bazárból szaladtak elénk, leszólítottak minket. Kérték, menjünk be a boltjukba, üljünk le, és igyunk velük egy mentateát, mialatt a portékáikat kínálgatták. „Puskás, magyar, Budapest, Pele.” – ismételgették mosolyogva furcsa kiejtéssel, és lelkesen integettek.

Azt tetszik kérdezni, honnan tudták, hogy magyarok vagyunk? Uram, úgy látszik, ön tudja a választ.

Én falun, Szabolcsban születtem. Most is ott élek, és sajnos egyedül vagyok. Kisnyugdíjasként tengetem a napjaimat. Sokat időzöm a kocsmában, ott van csak társaságom. Snapszlizunk, ha jó idő van, lökögetjük a lengő tekét, és néha még snúrozunk is. Aztán a helyi tévén – a polgármester azt is csinál-tatott –, nézzük hétvégeken a focimeccseket. Holnap a Ramocsaháza játszik a Baktalórántháza öregfiúk ellen, és akkor bizony tele lesz a kocsma. Alfonz, a csapos – aki a Kanári-szigetekre disszidált nagybátyja után kapta a nevét –, alig győzi pancsolni a kannás bort, mert igencsak fogy belőle. Na, mire is

21

akartam kitérni? Ja, igen, megvan! Ha bejön ide egy falusi vagy környékbeli, nagyon rá se hederítünk, köszönünk egymásnak, aztán annyi. Viszont ha véletlenül erre téved egy városi ember, hiszen arról még a vak is látja, hogy nem idevalósi, akkor bizony rögtön arról pusmog a kocsma, hogy ki a bánat lehet ez és mit keres itt? Hát valahogy így lehetnek azok a berberek ott Afrikában a külföldiekkel, de a magyarokat hogy miért ismerik fel rögtön, na, látja, azt még közel hetven év tapasztalatával se tudom megmondani!

Köszönjük uram! Nagyon érdekes monológ volt. Mi, kaszkadőrök az elmúlt évtizedekben megfordultunk néhány országban, és sejtjük, miért ismerik fel a ma-gyarokat mindenütt.

1998-ban a Cleopatra című kétrészes tévéfilmet forgattuk Marrákesben.Az olasz ruhások a helyiekkel karöltve meghívtak minket egy partira, ahol mindenkinek jelmezben kellett megjelennie. Tanakodtunk, hogy mit vegyünk fel, végül a következő döntés született: strandpapucs, rövidnadrág, póló, baseballsapka, napszemüveg, a nyakunkban lógó fényképezőgép, a kezünkben térkép. Ahogy a japánoktól lestük el, egy táblát tartottunk magasra rajta a következő szöveggel: „HUNGARIAN TURISTA!”. Meglepetésünkre a nem hi-vatalos jelmezversenyen harmadikok lettünk! Az olasz ruhás csajok zsűriztek, és úgy éreztük, volt ebben egy pici felénk irányuló részrehajlás.

Marrákes és Szúsza között csak néhány ezer kilométer a távolság, és az köztudott, hogy a jó hír általában lassan terjed, de terjed! Ha még ez sem len-ne elég, akkor csak emlékezzünk a Hamis a baba című Bujtor-filmre. Abban, miután Kern András beleesett a tengerbe, belekiáltja a világba: „Magyarok vagyunk! Magyarok vagyunk!”. A víz viszont nagyon jól és gyorsan vezeti a hangot. A hétvégeken, a szabadidőnk jelentős részét a tengerparton töltöt-tük el. A bazárban szinte nem is voltunk – az árusok nagy bánatára.

*

22

A gladiátorokat a Római Birodalom hódító hadjárataiban elfogott rab-szolgákból és bizonyos esetekben katonaviselt emberekből képezték ki az Itália-szerte működő gladiátoriskolákban. Spartacus a capuai gladiátorkép-zőbe került, amelynek tulajdonosa a keménységéről és durvaságáról híressé vált Lentulus Batiatus volt.

A harcra kész gladiátorok az elfoglalt területeken felépített amfiteátrumok-ban szórakoztatták a népet. Egy gladiátor kinevelése időigényes volt, és sok pénzbe került, ezért szigorúan őrizték őket. A kiképzés ideje alatt az oktatók a legkisebb ellenszegülést és engedetlenséget is keményen megtorolták. Az egyik jelenetben az őrök egy hatalmas hálóval teperik le a földre a renitens har-cosokat, majd Lentulus Batiatus parancsára büntetésül véresre ostorozzák őket.

A tunéziai kaszkadőrök többnyire a háttérben, a tömegjelenetekben sze-repeltek. Nélkülük nem jöhetett volna létre ez a film sem, kiválóan dolgoztak. Sokat segítettek nekünk azzal, hogy biztosították azokat a felszereléseket, amelyeket nem tudtunk otthonról magunkkal hozni (pl. dobozok, szivacsok, kötelek, szerszámok stb.)

A gladiátorok között komoly rivalizálás volt. A küzdőtéren a gyakorlást, a tréninget, az egymás elleni összecsapásokat ugyanúgy kezelték, mintha az arénában harcolnának. A rendező kérésére össze kellett raknunk egy olyan akciósorozatot, ahol az egyik gladiátor az emelvényről fejre esik, és meghal.

Egy „kiöregedett” gladiátor harmincéves korában nyugdíjba mehetett, és néhány harcosnak sikerült is túlélnie a viadalokban eltöltött éveket. Saját maguk dönthettek arról, hogy harcolnak tovább, vagy gladiátorkiképzőként dolgoznak. Nem minden vesztes gladiátort öltek meg: a nézők, a császár vagy éppen a helyi kormányzó kegyelmet is adhatott nekik. Kevesen tudják, de dön-tetlen is volt a gladiátorküzdelmek alatt, ez mind a két fél győzelmét jelentette.

*

„Bizonyíts vagy meghalsz!”. Szabó Gáspár és Kéry Krisztián

(ő zuhan a földre) küzdelme a gladiátoriskolában. Spartacus, 2008.

24

A forgatókönyv szerint Spartacus a gladiátoriskolában segítséget nyújt egy sérült társának, ezért büntetésül egy nála jóval gyengébb harcos elleni küzdelemre ítélik. Meg kell ölnie ellenfelét, különben ő bukik el. Ezeket a klasszikus gladiátorjeleneteket Uthina városának tizenhatezer főt befogadó amfiteátrumában vettük fel.

A feltárt régészeti leletek alapján megállapították, hogy az arab hódítók

a 7. században döntötték romba a várost. A romokat kevesen látogatják, ezért ez a helyszín ideális volt a produkció számára.

*

A BBC stábja nyomta a melót, minden rendben haladt előre, és a gyártási terv szerint elérkeztünk a történet fordulópontjához. Spartacus és egyik társa, a kelta Crixus a konyhából kicsempészett késekkel legyilkolták az őröket, és a többi fogollyal együtt elmenekültek a capuai gladiátoriskolából. Eredetileg a Batiatus-iskola mind a kétszáz gladiátora meg akart szökni, de csak hetven embernek sikerült kereket oldania. A szökevények a hozzájuk csatlakozó kör-nyékbeliekkel és rabszolgákkal a rómaiaktól elszedett harci eszközökkel fel-fegyverezték magukat, és egy kb. ezer főből álló szervezettebb sereg formájában raboltak, fosztogattak. A csapat a Vezúvon keresett egy jól védhető táborhelyet. A szenátus sietősen sereget küldött a lázadók megfékezésére, amely körbeke-rítette és blokád alá vette a lázadókat. Spartacus emberei az éj leple alatt egy váratlan húzással, a sziklákra kötözött indákon ereszkedtek le, és hátba támad-ták a háromszoros túlerőben lévő római sereget. Az álmukból felébredő légio-náriusok nagy részét megölték. Aki tudott, mindent hátrahagyva elmenekült, Spartacus katonái pedig fegyverekhez és hatalmas zsákmányhoz jutottak.

Ezeket a jeleneteket az Empire Filmstúdióban és Hammamet városának közeli hegyoldalain rögzítették a stáb operatőrei.

A stúdió tulajdonosa Tarak Ben Ammar, a „tunéziai Andy Vajna”, aki szin-te a semmiből hozta létre a vállalkozását. Ammar első nagy húzása az volt, amikor meggyőzte a Csillagok háborúja producereit, hogy tunéziai helyszí-neken forgassák le a mozijukat.

Azt tetszik kérdezni, nem fog-e feltűnni a nézőknek a sziklákon logó modern, tornatermekben használatos kötél? Jó kérdés! Íme, a válasz.

A digitális kamerával rögzített anyagok az utómunka során bekerülnek a vágószobába, ahol a köteleket számítógéppel varázsolják át természetes in-dákká, hogy pontosan úgy nézzenek ki, mintha a lázadók fonták volna őket.

A Vezúv-hegyi ütközetben Spartacus megmutatta vezetői képességét és rátermettségét, nem csoda, hogy az utókor a legendás hadvezérek között tartja számon.

Egész Itáliában, de főleg Rómában válsághelyzet alakult ki, mert a rab-szolgahadsereg győzelmet győzelemre halmozott. A szenátus véget akart vetni a lázadásnak, ezért egyesített légiókat küldött a rabszolgák leverésé-re. A légiók vasfegyelemmel harcoló katonái folyamatosan zaklatták és ül-dözték az ellenfelet. Egy idő után Spartacus meggyötört és elfáradt csapata kilátástalan helyzetbe került, ezért a kifulladt rabszolgavezér a végső harc mellett döntött. A Silarus folyó melletti csatában a rabszolgák serege szinte teljesen megsemmisült, csak néhány ezer felkelőnek sikerült elmenekülnie.

Spartacus szabadság iránti vágya példaértékű. Őt nem a zsákmányszerzés, a meggazdagodás vágya éltette, hanem az, hogy rabszolgatársaival együtt láncaikat hátrahagyva szabadon élhessenek. Ezért akarta elhagyni Itáliát, de ez nem sikerült neki.

*

Az Empire Filmstúdió logója.

Empire Filmstúdió, Tunézia. Spartacus (2008), 2007.

A lázadók a maguk által készített indákon ereszkednek le a Vezúv szikláinak oldalán. Sinkó Ákos, Szabó Gáspár, Móra Attila, Molnár Zoltán és Kéry Krisztián. Spartacus (2008), 2007.

A lázadók (Sinkó Ákos és Kéry Krisztián) fosztogatnak, közben a lakosságot sem kímélik. A dobozokba Móra Attila zuhan. Spartacus (2008), 2007.

Az otthontól távol létet mindig könnyebb elviselni, ha a társaink mellett a családunk is velünk van. Így volt ez most is. Már csak néhány forgatási nap volt hátra, utolsó szabad hétvégénket töltöttük a Földközi-tenger part-ján. Volt fejelőbajnokság, „lovas” birkózás, repülés úszómatracon és hülyés-kedés minden mennyiségben.

A kiskölköt is bevettük a buliba, hadd tanuljon a gyerek, így legalább volt miről mesélnie a suliban ősszel.

Ha már volt nézőközönségünk, mutattunk is valamit, persze kizárólag a jó ízlés határain belül! Mint ismeretes, évekkel ezelőtt az egyik Oscar-gálán véletlenül félrecsúszott egy híres színésznő melltartója, és kivillant a szép-séges mellbimbója. Nem volt botrányos, de az utókor szenzációnak köny-velte el. Mint a dokumentumjelleggel publikált fotón látni, bizony velünk, fiúkkal is megeshet az ilyesmi. Egy kivillanó férfifenék

– jaj, de ciki! Igaz, lányok?

Néhány üveg rosé és pár sör is helyet talált magának. A tengerparton napozó német turisták tapsoltak, és hangos „Zugabe, Zugabe!” („Ráadás, Ráadás!”, a szerk.) bekiabálásokkal jelezték, hogy bejön nekik a buli. Este egy angol csoport megkérdezte tőlünk, hogy mi tényleg kaszkadőrök vagyunk-e, vagy egy megrendezett valóságshow-t forgatunk?

„Nem valóságshow, igazi! És higgyék el, ez a hétvége is felejthetetlen lesz, akárcsak Spartacus legendája.”

– feleltük nekik.

*

Piroch Domonkost repítik a kaszkadőrök. Tunézia, 2007.

A csodálatos Tunézia visszavár minket.

Balról: Kéry Krisztián, Molnár Zoltán, Sinkó Ákos, Szabó Gáspár,

Móra Attila és Piroch Gábor. Szúsza, 2007.

A magyar kaszkadőrök hülyéskednek a tengerben.

(Az illem kedvéért a megfelelő ponton a Spartacus csapója látható.)

Szúsza, 2007.

27

A megmaradt forgatási napon a vágó a rendezővel és az első asszisztenssel összeállítottak egy listát azokról a képekről és jelenetekről, ahol szükség volt még úgynevezett kiegészítő felvételekre. A Vezúv melletti csatában az egyik menekülő harcosnak szemből át kellett ugrania a kamera fölött. Ez látszólag egyszerű feladat, de dollártízezrekben mérhető a kár, ha valaki elrontja, és leta-rolja a kamerát, az operatőrről nem is beszélve. Szerencsére nem volt tarolás.

Miután Áki többször is sikeresen abszolválta a gyakorlatot, viccesen jegyez-tem meg a többieknek: „Óbudán, a presszóban tízesre értékelték volna ezt a gya-korlatot, és a sör mellé jutalmul kapott volna egy stampedli szilvapálinkát is!”.

Este lenyomtunk még együtt egy sört, poénkodtunk, aztán ment mindenki pakolni. Reggel a rendező, Tim Dunn és a producerasszony, Laura is odajött el-köszönni tőlünk. Búcsúzásképpen mindannyiunkat megöleltek, és arra kértek engem, hogy feltétlenül maradjunk kapcsolatban. Összeszorult szívvel szálltunk be a mikrobuszba, mert a stáb tagjai úgy integettek nekünk, mintha örökre búcsút vennénk egymástól. Egy filmforgatáson hetekig, néha hónapokig össze vagyunk zárva vadidegen emberekkel, akikkel egy csónakban kell evezni, hogy átérjünk a másik partra. És utána? Ez csak egy filmforgatás – mondjuk sokszor –, min-denki járja a saját útját az elvégzett munka után. Mégis életre szóló párkapcso-latok, barátságok szövődnek. Számos szép példa van erre a saját életpályámon is.

Jól teljesített a csapat, büszke vagyok a fiúkra. Ferihegyre hatalmas cso-magokkal érkeztünk meg, a srácok a rokonaikat ölelgetve köszöntek el tő-lünk. Az én családom ott volt mellettem. Domonkos fiam felmászott a bőrön-dökre, azt szerette volna, ha én tolom ki a bejáraton. A feleségem, Éva rögtön leparancsolta a kupac tetejéről. Néztem őket, és arra gondoltam, milyen jó lenne, ha ez mindig így maradna! Sokáig, nagyon sokáig. Éva szólt, hogy induljunk, mert a többiek már mind kimentek. Jött a taxisofőr, és segített bepakolni. „Mondja csak Piroch úr, merre jártak?” – kérdezte. Éva válaszolt neki, amíg én a bőröndjeinket igazgattam: „Otthon voltunk.”

Sinkó Ákos akcióban. Vezúv melletti csata.

Spartacus (2008), 2007.

HOLLYWOODLAND

SZÍNES A VILÁG

Még csak néhány nap telt el azóta, hogy megérkeztünk Tunéziából, de az ottani kalandozásunk emlékei lassan elhalványultak, és hol volt még az ősz? Csillaghegyen még csak most kezdődött az igazi nyár. Csodálatos hazánk tizenkilenc megyéjében szóródott szét a kaszkadőrcsapat, eltűntek a srácok, mentek „levezetni”. Abban maradtunk, hogy ha hirtelen akad valami meló, hívjuk egymást.

Mit tetszik kérdezni? Hol van itt a csoda? Tisztelt uram, úgy érzem, országunk jelzőként használt megneve-zésével kapcsolatban kissé pesszimista. Évszázadok óta gyönyörködhetünk a Kárpát-medence évszakonként meg-megújuló természeti szépségeiben. Az ön számára is érthető példákkal illusztrálom a lényeget, jó?

Ha lovaglásról, lovakról, lovas filmekről esik szó, az én hűséges

Manci lovamat egész biztosan megemlítik. Piroch Gábor Mancival,

Schloss Thurn szabadidőpark, Heroldsbach, 1984. Fotó: Boros Sándor.

31

Látom, uram, csillog a szeme. Ennek örülünk.

A Dunáról készült fotó nem véletlenül került ide, mert én hiszek a mesék-ben. Most viszont folytassuk a kaszkadőrös kalandozásainkat, és szeretett fo-lyónk után látogassunk el a „magyar tengerhez”. Alig érkeztünk meg a csalá-dommal a Balaton északi partjára, Pintér Tamás, becenevén „Oroszlán” üzent, hogy másnap eljön értünk, és elvisz minket egy kicsit hajókázni.

A vitorlázás nem igazán az én sportom. Szeretek a fedélzeten üldögélni, iszogatni, beszélgetni, de csak szép napsütésben, csendes szellő kíséretében. Úgy gondolom, hogy a kötelekkel, a vitorlákkal, a kormányzással és egyéb vízi jártasságokkal foglalkozzanak a matrózok, akiknek az a dolguk. Végül is pihenni jövünk a Balcsira, nem „kékszalagot” gyűjteni…

Sörözgetés közben Oroszlán elmondta, hogy a következő hétvégén a Kincsem Parkban lesz a Magyar Derby. A programért felelős igazgató régi lovascim-borája, és egy látványos, nézőcsalogató kaszkadőrshow-t vár tőlünk – olyat, amiben lovak is vannak.

– Van még egy hetünk Oroszlán, nem lesz gond. Addig összeszedem a legjobb trükklovasokat, és próbálni is lesz időnk – válaszoltam neki, míg Porcsi, a vitorlás hajó, kényelmesen siklott a Balaton két öble között magasodó Badacsony felé.

*

Karácsonykor történt a varázslat. A Római partnál néhány másodpercre megállt a Duna.

A folyó saját víztükrében gyönyörködve ünnepelt. Nem hiszi?

A magyar zászló színeiben pompázó mezei virágok valahol Csongrád megyében.

32

A látogatás a Kincsem Parkban kész felüdülés: miután lesétálunk a pályá-hoz, és rákönyökölünk a korlátra, a zöld fű, a körülöttünk kitáguló világ, a friss levegő elfeledteti velünk, hogy néhány perce még egy végeláthatatlan kocsi-sorban araszoltunk a Hungária körúton. Versenyek, rendezvények idején a nyüzsgés, a felvezetett lovak kavalkádja, a trappoló ügetőkocsik (sulkyk) sajátos hangja, a hangosbemondó felszólításai, a fel-felmorajló közönség olyan hangulatot teremt, amiből egyszerűen nem lehet kivonni magunkat.

Ismerősök köszönnek, tippeket kérnek, megkérdezik, indulunk-e vala-melyik futamban. Amikor végre leülünk, és nézegetjük a Turf magazint, úgy tárul elénk a hatalmas tér, mintha csak magunk lennénk. Amikor több-ezer ember ugrik fel mellettünk egyszerre, és egymást túlüvöltve biztatja a pályán vállvetve küzdő zsokékat, érezhető, hogy ez most „a Lovi”, az igazi lóverseny. Kicsit sajnáljuk is, hogy erre a futamra nem fogadtunk. Különleges, sajátos világ ez, és ha bejáratosak vagyunk az istállókba, jóban vagyunk a haj-tókkal, a zsokékkal, a trénerekkel, többet láthatunk és tudhatunk meg erről a sportról, mintha csak a lelátón üldögélnénk. Ám ez sem elég ahhoz, hogy „meglegyen a tuti”, és adott esetben bezsebeljük a megjátszott és eltalált hármas befutó után a nagy dohányt. Vékony a jég, sok zsoké, hajtó és tréner alatt szakadt be az utolsó pillanatban, hiába volt az „okos tipp”, repültek a széttépett fogadási szelvények a kavargó szélben.

Kosár Gyuri ékszerész barátommal sok-sok éven át ultiztunk együtt a Széchenyi fürdő teraszán. A másik asztalnál römiző társaságból mindig odajött hozzánk köszönni „Kicsi”, az egykori sztárzsokénak, Gyurinak a fél év-százados cimborája. A lóverseny mindig így került szóba. „Gabikám, lá-tod ez a Kicsi gyerek hosszú ideig játszotta a nagymenőt, de ahogy öregedett, úgy tett bele egyre több dohányt a lóversenyzésbe, és néha napján egy-egy fogadási botrányba is belekeveredett. Ha valaki, ő tudta, mi a dörgés, de nem volt képes leállni, az összes pénzét bebukta, most csóró nyugdíjas. Viszont römiben még mindig ő a legjobb. Nyerő a lovin hosszú távon nem lehetsz, ezt jegyezd meg Gabikám!” – mondta nekem.

Sok hasonló történetet hallottam az istállókban és a pályák környékén, mert amatőr hajtóként 2006 szilveszterétől több mint egy évtizedig vettem részt ügetőversenyeken. Háromszoros bajnokként, számos kiváló helyezés elnyerése után abba kellett hagynom a versenyzést.

33

Mit tetszik kérdezni? A jövőben hajtok-e még az ügetőn? A korábban szerzett sérüléseim hátráltatnak, EZÉRT nem tudom úgy kontrollálni a lovat, mint azelőtt. Nézőként jelen vagyok a versenyeken, hiányoznának a haverok. Látom, meglehetősen hitetlenkedve fogadja a válaszomat.

Jöjjön hát velem! Pillantsunk be a kulisszák mögé, és vi-gyünk be egy kíváncsi kamerát a hajtók és a lovak közé, lássuk, mi történik néhány perc alatt.

A hajtó a szárral tartja a kontaktust a lovával. Amatőr hajtók nem vihetnek pálcát magukkal. Figyelnie kell, hogy a ló a versenyen végig elérje a legna-gyobb sebességet, és így ügető jármódban maradjon. Amikor a hangosbeszélő bemondja, hogy „lovasok starthoz”, a hajtók a megadott rajtszámuk alapján lassú ügetésben felsorakoznak az előttük egyre gyorsabban haladó startautó mögé. A jármű hátuljára szerelt vaskeret megakadályozza, hogy a hajtók meg-előzzék a startautót. Most képzeljük magunkat a versenyzők helyébe.

Már a futam kezdetén bajban vagyunk, mert a lovunk majdnem belerohan az előttünk magasodó vaskeretbe, de szerencse, hogy a startautó felgyorsul, és szabad utat biztosít az egyre gyorsabban trappoló ügetőlovaknak.

Még az első kört se tettük meg, máris görcsölni kezd az alkar, és egyre erősödő fájdalom gyötri a csuklót. Belekapaszkodunk a szárba, hátradőlünk, de az egész test súlya sem elég ahhoz, hogy lassítsuk a gőzgépként fújtató Szörnyeteg nevű lovunkat.

Egy átlagember el se tudja képzelni, milyen hihetetlen erő van a tőlünk karnyújtásnyira, kb. 40-45 km/h-s teljes sebességgel ügető lóban. Ez nem „egy lóerő”! Olyan érzés, mintha egy T-34-es tankot kellene visszatartani. Fogytán az erő, és a ló csak megy, trappol rendületlenül előre, és érthetetlen, miért és hogyan gyorsul még mindig?! A válasz: mert erre tenyésztették ki.

Végső kétségbeesésünkben rátekerjük a szárat a kezünkre, és imádko-zunk, Szörnyeteg ne rohanjon bele az előttünk haladó sulkyba. Próbáljuk fél-rekormányozni a lovat a másik sávba, de a mellénk érkező hajtó üvölti, hogy „Ne gyere ki!! Ne gyere ki!!” Mindeközben a lovak patái úgy dobognak a pálya agyagán, mintha öklömnyi jégdarabok vernék a verandán a tetőt.

34

Miután sikerült átsodródnunk a másik sávba, a mellettünk még mindig üvöltő hajtó sulkyjának a kereke összeér a mi sulkykocsink kerekével, és olyan hangot adnak ki, mintha kardokat köszörülnének. Félelmetes!

A felső kanyarban a célegyenes előtt elkezdődik a helyezkedés; mindenki próbál előnyösebb pozícióba kerülni, hogy a többi versenyző ne akadá-lyozza, és a lovak a célvonalon szabadon futhassanak át. Ezen rövid, néhány másodpercnyi idő alatt le kell húzni a fülmaszkot (a ló füleire helyezett kis sapka, a szerk.), hogy a ló a felerősödő hangok hatására még jobban fel-gyorsuljon. A start előtt az istállótulajdonos vagy lóidomár a lelkünkre kötöt-te, hol és milyen versenyhelyzetben kell a lovunk füleiről lehúzni a maszkot. Miután ezt a feladatot is megoldottuk, és látjuk, hogy Szörnyeteg egyenesen rohan a célvonal felé, transzba esünk.

Philippe és Szilvi örülnek Gábor győzelmének. Kaszás Attila-emlékverseny, 2007.

A Desszert Kupa első helyezettjeként, erős küzdelemben, a belső falon orrhosszal nyertem meg a versenyt.

35

Eszementen hajtjuk a lovat, ordítva lökdössük magunkat a sulkyban előre, pont úgy, mint amikor a kenusok berúgják a hajójukat a célba. Átrobogunk a célvonalon, és megkönnyebbülten lazítunk a száron. Most már nem kell hátradőlni. Hagyjuk, hogy a ló levezetésképpen úgy trappoljon, ahogy ő akar. Szörnyeteg is tudja, hogy a verseny véget ért, és visszavehet a tempóból. Mivel melegen öltöztünk, csurog a hátunkról a víz, és megfogadjuk, soha, de soha többet nem állunk rajthoz, ha nem tudjuk kontrollálni a lovat. Drága Manci lovamnak elég volt csak annyit mondani: „Hó, áll a ló!”, és ha kellett, vágtából is azonnal megállt. Az ügetőlovak azonban nem ilyenek – ők nem hallgatnak a szép szóra, oda több kell.

Sok-sok évvel ezelőtt, az egyik ezernyolcszáz méter hosszú, sportolók és híres emberek futamában történt velünk a komoly kaszkadőrakciónak is be-illő (bal)eset. Együtt futott a mezőny, én körülbelül az ötödik, hatodik helyen voltam. A belső faltól néhány méterre hajtottam a lovamat, még egy kör volt hátra. Amikor a célegyenes utáni kanyarból kijöttünk, Pintér Tamás „Orosz-lán” nem tudta visszatartani a lovát, és belerohant az előtte trappoló Fábry Sándorba, akinek a sulkyja felborult, és a showman katapultált a járgányából. Szó szerint kirepült!

Oroszlán lova az ütközéstől megvadult, és olyan őrjítő vágtába kezdett, mint aki az elmegyógyintézetből menekül. A nézők az akciófilmbe illő jelenet láttán kétségbeesetten ugráltak fel a helyeikről. Mialatt Fábry Sándor a sala-kon hempergett, Gulyás Zoli kaszkadőr, nagy lélekjelenlétének köszönhetően, rutinnal beletépett a szárba, a lova fejét tiszta erejéből félrekormányozta, és milliméterekkel elkerülte Fábry földön fekvő testét. Nekem is vissza kellet fognom a lovamat, nehogy a lendületét vesztett Gulyás Zolinak ütközzem. A mellettem futó Székely Zoltán „Cérna” és a mögöttünk trappoló többi hajtó is ki tudta kerülni Fábryt. A néhány méterrel előrébb hajtók, Martinek János, Kőbán Rita, Nyilasi Bálint semmit sem észleltek az egész „akcióból”, csak azt látták, hogy Oroszlán teljesen hanyatt dőlt a sulkyjában, elhagyta a pályát, és elrobog a Kőbányai út felé.

A hangosbemondó hivatalosan is közölte, hogy Oroszlánt galoppozás mi-att kizárták a versenyből. Jó a kérdés: túléltük-e mindannyian? Igen. Karcolás nélkül fejezte be mindenki ezt az „őrült futamot”. Az angyalok? Mindig mon-dom, hogy hárman vigyáztak ránk…

*

36

A 2007. július első vasárnapján megrendezett Magyar Derby rengeteg embert vonzott a Kincsem Parkba, és az a hétvége nem csak a lóversenyről szólt: a meg-hirdetett programban a kaszkadőrbemutató is helyet kapott. A futamok közötti szünetekben két műsorral rukkoltunk elő. Elsőként egy hat főből álló kaszkadőr-csapat, „a Kozák Lovasok” bemutatója aratott látványos sikert. Miután a főtribün előtt elviharzó „kozákok” egymás után előadták trükkjeiket (fejenállás, elbújás a ló oldalán, voltizsálás, vágta állva, illetve háttal ülve a nyeregben stb.), vi-szafelé sétáltak, és a nézőknek integetve köszönték meg a tapsot.

Piroch Gábor és Pintér Tamás „Oroszlán”.

Magyar Derby, 2007.

37

Oroszlán és én felváltva konferáltunk, és néha elmondtunk egy-egy jópofa, rövid viccet:

„Két magyar zsoké beszélget:

– Annyira örülök, hogy nem Párizsban születtem! – mondja az egyik.

– Miért? – kérdezi a másik.

– Mert egy szót sem tudok franciául!”

Sajnálatos módon a nagyérdemű közönség nem várt akciókat is látha-tott. Két lovas kaszkadőrünknek, Tamási Leventének és Felcsuti Péternek a bemutatott trükk közben leszakadt a kengyelszíja, és a főtribün előtt hatalmasat estek a vágtató lovaikról. Erre nem kaptak plusz akciópénzt, és bár mentőautóra sem volt szükség, mert saját lábon mentek haza, de mind-két srácnak eltört az egyik karja. A trükklovaglás nem gyerekjáték, az egyik legveszélyesebb extrém sport. Nem elég a kiváló lovastudás, érteni kell a ló idomításához, illetve egy 40-50 km/h-s sebességgel robogó állat hátán kell tornázni. Ha a nemzetközi szintet el akarjuk érni – ahogy én azt a drága Manci lovam segítségével megtettem –, akkor előbb-utóbb saját lovat kell tartanunk.

Gábor indiánként és Manci. Elspe, 1983.

Gábor és Manci. A ló szügye előtt átlendülés. Bócsa, 1986.

Gábor és Manci. Vágta, háttal állva.

Tivoli Park, 1982. Fotó: Boros Sándor

38

Miután a „kozákok” a zászlóikat lengetve levonultak a fűről, készü-lődhettek az „Acapulco ugróshow”-ra. A srácok a főtribünnel szemben, a galopp-pálya másik oldalán egy huszonöt méteres daru kosarából hajtottak végre különböző ugrásfajtákat.

A lovakhoz szokott közönség feszült morajlással és lelkes tapssal fogadott minden egyes ugrást. Ez a műsorunk igen népszerű a cégek, vállalatok rendezvényein.

Oroszlánnal minden egyes ugráshoz rövid magyarázatot fűztünk, hogy a filmekben milyen jellegű ugrásokat csinálunk. A kaszkadőr alkalmazkodik a helyszínekhez, és úgy mutatja be lélegzetelállító gyakorlatát: ugrik egy ostrom alatt álló vár faláról, a Tátrában égbe meredő szikla tetejéről, egy panelház hatodik emeleti ablakából vagy éppen egy folyón átívelő vasúti hídról. Az „Acapulco ugróshow” alatt Oroszlánnal együtt szorítottunk a kaszkadőreink-nek, hogy a huszonöt méteres zuhanás után mindenki épségben másszon ki a légzsákból. Senkinek nem tört el semmije.

Este aztán ittunk egy jó hideg sört és mellé egy kis barackpálinkát. A Kin-csem Park igazgatója hívott meg minket egy italra, nem lehetett visszauta-sítani. Akinek volt sofőrje, mint például nekem a drága feleségem, annak nem kellett taxit hívnia.

*

Szántó György ugrása a daru kosarából.

Nemzetközi tech cég show-ja, 2016.

39

Néhány nappal a Kincsem Parkban tartott bemutató után megtisztelő meg-hívást kaptam a 4. Balatoni Filmfesztiválra. „Most én leszek a te sofőröd, irány Tapolca!” – mondtam a feleségemnek, és elindultunk a Balaton-felvidékre.

Benkő László, az Omega együttes zenésze volt a másik díszvendég, akivel a meghirdetett közönségtalálkozón is részt vettünk. Annyi szeretetet, tiszte-letet és elismerést kaptunk a hallgatóságtól, hogy az ember azt hitte, a néző-téren helyet foglaló fiatalok nagy része rockzenész vagy kaszkadőr szeretett volna lenni. Azért, hogy világosan lássunk a rendezvénnyel kapcsolatban, közzéteszem a fesztivál egyik alapítójának, Szigethy Pálnak a nekem írt levelét.

„Kedves Gábor!

A Balaton Filmfesztivált a 90-es években találtuk ki Natasa feleségemmel (amikor nyugdíjazásom után a Balaton-felvidékre költöztünk), tekintettel arra, hogy szinte egész fiatal koromtól (szüleim és jómagam révén) a filmes szakmában töltöttem el az életemet, és igen sok neves munkatárssal és szí-nésszel dolgozhattam együtt. A Balaton Fesztivál célja az volt, hogy a ma-gyar filmeket és azok alkotóit-szereplőit népszerűsítsük a nyári szezonban az amúgy is nagy látogatottságú Balaton-felvidéken a nyaraló közönség és a helyi lakosság körében. Tizenöt éven keresztül sikerült megrendeznünk jóformán saját erőből, valamint a keszthelyi Goldmark Károly Művelődési Központ hathatós segítségével. A programokban a közelmúlt nagyhírű ren-dezőinek, valamint az éppen aktuális évek sikeres filmjeiből válogattunk, majd az alkotókkal és a szereplőkkel közönségtalálkozókat szerveztünk. A szemléken sok esetben diákzsűrizést szerveztünk a helyi gimnázium iro-dalmi szakköröseinek bevonásával.”

Ez a levél számomra rendkívül inspiráló, mivel egy olyan ember írta, aki egész életében a legnagyobb elkötelezettséggel művelte, amit szeret.

A sűrű program befejezéseként este egy szentbékkállai panzióban Szigethy Pali vendégei voltunk. Időközben a társasághoz csatlakozott Makk Károly filmrendező és kedves felesége is. Azt a néhány órát, amit együtt töltöttünk, „Találkozás a Magyar Filmművészet Nagyjaival” címmel véstem az emléke-zetembe. Drága Makk tanár úr ekkor már a nyolcvankettedik évét taposta.

40

Káprázatos szellemisége, művészete nemcsak a filmalkotásaiban hagyott felejthetetlen nyomot, hanem közvetlen környezetében is. Ott, a panzióban is megérintett mindenkit. Jómagam több televíziós filmjében, illetve a Ma-gyar rekviem című, 1990-ben bemutatott rendszerváltó nagyjátékfilmjében is szerepet kaptam, többek között Cserhalmi György dublőreként is.

Azt tetszik kérdezni, miért volt a film rendszerváltó? Íme. A forgatókönyv alapján 1958-ban, két évvel a forra-dalom leverése után játszódik a történet. A börtönben, a „halálsoron” heten várják balsorsuk beteljesedését: a kivégzésüket.

Az én nagybátyám, Édesanyám fiatalabbik testvére, Kocsár József – aki ak-koriban Szolnokon volt tanársegéd –, úgy érezte, részt kell vállalnia a rendszer megbuktatásában. Ő nem hagyta el az országot, mint László öccse, hanem vállalta az elveit, és ezzel együtt a sorsát is. Hat évet kapott, és ebből négyet le is ült. Édesanyámat kétszer értesítették táviratban arról, hogy a testvére a bör-tönben meghalt. Amikor József szabadult, a II. Politikai Nyomozó Főosztály emberei megfenyegették, hogy a börtönévek alatt történtekről nem beszélhet. Tekintse az egészet úgy, mintha meg sem történt volna.

A rabsága alatt többször megrugdalták, leszaggatták a körmeit, és véresre verték a veséjét, emiatt a szabadlábra kerülése után még egy évet kórházban kellett töltenie. A nagybátyámról megjelent száznegyven oldalas riportot a rendszerváltás után Ferenczy Erika készítette. Akkor már lehetett beszélni ezekről az eseményekről. Így készülhetett el Makk tanár úr filmje is.

Kedves hölgyem, úgy látom, elégedett a válasszal, így folytathatom „A Bala-ton-felvidéki Panzió és a Mozgókép Mestere” címre keresztelt, rövidre fogott esszémet. Tárgyalás most nem lesz, csak bevezetés.

A vacsora után felszolgált nosztalgiakávé mellé elmaradhatatlanok voltak az érdekes és szellemes beszólások, történetek. Szóba került a Lumumba utca (ma Róna utca), a Filmgyár, a közel százéves stúdiók és vele együtt a régi iskola nagyjai is, Radványi Géza, Bán Frigyes, Gertler Viktor. Szinte csak Makk tanár úr beszélt, mindenki őt hallgatta. „Nem volt egyszerű felmutatni valamit magadból ezeknek az előbb említett géniusz rendezőknek, hisz mellettük tíz évig (!) csak ügyelő voltam. Mégis hálás vagyok a sorsnak és saját magamnak is – itt egy ki-csit elmosolyodott a tanár úr –, hogy egyáltalán velük dolgozhattam. Figyeltem

41

a munkamódszereiket, praktikáikat, a stábbal való viszonyukat. Ez volt a »nagyto-tál«, gyerekek, és volt időm elmélyedni a részletekben is. Még évtizedekkel később,

a filmjeim forgatásán is sokat gondoltam rájuk, hogy ők vajon hogyan állítanák be ezt vagy azt a jelenetet? Mivel töltöm mostanában a napjaimat? Forgatóköny-vet írok és építkezem. Igen, jól hallottátok, ütögetem le a tégláról az odaszáradt maltert, keverem a cementet. Isteni, kikapcsolódásnak is tökéletes.” – mesélte.

A cannes-i filmfesztiválról, a díjairól és önmagáról nem beszélt. Másokról mesélt: a szakma nagy öregjeiről sztorizott, pedig már ő is közéjük tartozott.

Tanár úr egyre halkuló szavain érezhető volt a fáradtság. A felesége ud-variasan megkérte, lassan induljanak. Amikor elköszöntek, nekem csak ennyit mondott: „Te csak vigyázz magadra, Gabikám!”. Mi még maradtunk egy kicsit iszogatni, beszélgetni. Lehetett érezni a társaságon, hogy hiány-zik a tanár úr jelenléte. 2014-ben, nyolcvankilenc évesen megjelentetett életrajzi könyvének a címe: Szeretni kell…

*

Magyar rekviem, 1990.

Makk Károly filmrendező, a „mozgókép mestere”.

Szigethy Pál fesztiváligazgató, Benkő László, az Omega együttes zenésze, Piroch Gábor kaszkadőr és Nádasy László filmrendező-operatőr.

Balaton Filmfesztivál, Tapolca, 2007. július.

42

Pályakezdő kaszkadőrként a srácokkal mindig azon poénkodtunk, hogy túl sok az edzés, és ezzel szemben túl kevés a meló. A honvédségtől huszon-négy évesen, 1977 februárjában szereltem le. A körletben töltött utolsó nap után úgy rúgtam le magamról a surranót, hogy miután elhagyom a lakta-nyát, foglalkoztatott kaszkadőr leszek. Voltak terveim, elképzeléseim. Abban az évben három napot forgattam összesen. Most viszont pont fordítva van. Sok a meló, edzésre alig jut idő.

A kaszkadőrszakmában is van állásinterjú, de az többnyire a nemzetközi produkcióra érvényes. Sokszor előfordul, hogy a rendező vagy a producerek több szakértőt is behívatnak, nyilván azzal a szándékkal, hogy a számuk-ra legalkalmasabb embert kiválasszák, mivel korábban nem volt alkalmuk magyar kaszkadőrszakértővel, kaszkadőrökkel dolgozni.

A kaszkadőrökre ez ugyanúgy érvényes. Meghirdetjük a válogatást, és megnézzük őket, képesek-e megfelelni az adott szakágakban (gyalogos, lovas, autós, motoros). Ezeknek az elvárásoknak teljes összhangban kell lenniük a forgatókönyvben megfogalmazott és a produkció által támasztott igényekkel.

A Holdhercegnő (The Secret of Moonacre, 2008) produkció gyártásveze-tője telefonált, hogy a rendező szeretne több szakértővel is találkozni, így velem is egyeztetettek egy időpontot.

Csupó Gábor filmrendező 1975-ben hagyta el az országot. Mielőtt útnak in-dult, közel négy éven keresztül a magyar rajzfilmművészet fellegvárában, a Pannónia Filmstúdióban koptatta ceruzáját. Néhány éves svédországi tar-tózkodás után átköltözött az Egyesült Államokba, és ott építette tovább karrierjét.

A legnagyobb sikerét mint rajzfilmsorozat-rendező a Simpson család történetének megalkotásával aratta. Ennek a sorozatnak az elismeréseként Gábor a stúdiója munkatársaival együtt 1990-ben és 1991-ben kétszer is Emmy-díjat kapott. Nagyjátékfilm-rendezőként rögtön az első munkájával, a Híd Terabithia földjére (Bridge to Terabithia, 2007) című mesefilmjével kasszasikert aratott. Az alacsony költségvetésű, néhány millió dolláros alkotás világszerte százharminchét millió dollárt kasszírozott.

A következő nagyjátékfilmje, a Holdhercegnő forgatását magyarországi helyszínekre tervezte. A Londonból és Amerikából érkezett részlegvezetők és munkatársak a MAFILM Róna utcai telephelyének irodáiban rendezkedtek be. Ide várt a rendező, és mint utóbb kiderült, az egyik producer és az első asszisztens is velünk társalgott egy darabig.

43

A tárgyalás először angolul, majd, miután ők elmentek, magyarul folyta-tódott Gáborral. Ha szeretnénk megkapni a melót, alaposan felkészülünk.Először is az egyéniségünknek megfelelő elegáns öltözetet választunk. Vi-szük a laptopunkat és előre beállítjuk azokat a film-, próba- és egyéb jelene-teket, amelyeket meg szeretnénk mutatni. Kinyomtatjuk az önéletrajzunkat, ízlésesen összeállítjuk, és készenlétbe helyezzük még akkor is, ha ezt előre bekérették. Lehet, újra belenéznek.

Az sem mindegy, hova ülünk. Például ha besüt a nap az irodába, és úgy ülünk le, hogy szemből kapjuk a fényáradatot, akkor folyamatosan hunyo-rogni, fészkelődni fogunk, és nem tudunk rendesen figyelni. Ezek az apró dolgok akaratlanul is bizalmatlanságot keltenek a tárgyalópartnerekben. Ilyen apróságokon is elúszhat egy kaszkadőrszakértői felkérés.

Lehetne még folytatni a tanácsok felsorolását, de ezt majd a hivatásos állás- és életmód-tanácsadók megteszik helyettem.

Van még valami, amit a gyakorlatban megtapasztaltam. Ha üdítővel, teá-val, egyéb itallal kínálnak minket, azt érdemes elfogadni. Kávézgatás közben oldottabbá válhat a hangulat, és ha eközben sikerül egy olyan témát találni, amit mindenki érdeklődéssel fogad, akkor számíthatunk rá, hogy a következő néhány hónapban nekik dolgozunk majd. A lényeg: ahogy belépünk az irodá-ba, majd onnan kimegyünk, érezniük kell, hogy megtalálták az emberüket.

*

Csupó Gábor rendező beszélget a film főszereplőjének, Dakota Blue Richards, dublőzével (Varga Csilla), aki épp az akció-jára készül. Holdhercegnő (2008).

Maria Merryweather (Dakota Blue Richards) menekülés közben leszédül a várfalról. Dublőze, Varga Csilla az akcióra készül. Holdhercegnő (2008).

Nem vagyok babonás, de az elmúlt évtizedekben a Róna utcai filmgyárban annyi, de annyi jó dolog történt, hogy éreztem, ez most sem lesz másképp. Megkaptam a filmet: készülődhettem a csapattal. A külső felvételek kirándu-lásra, barangolásra csábító helyszínein öröm volt forgatni. Mivel az iskolák-ban már becsengettek, így kevés turista és látogató zavarta a stáb munkáját.

Igen, hallom. Ott az a kedves úr arra kér, hogy röviden ismertessem a film tartalmát. Tessék parancsolni:

a 13 éves Maria Merryweather (Dakota Blue Richards) egy nem mindennapi, régi könyvet örököl édesapjától, ami egy titokzatos, ősrégi legendát mesél el.

A legenda szerint a Merryweather és a De Noir családok között folyik a harc a Hold varázsgyöngyeiért. A sztori alapját a forgatókönyvírók Elisabeth Goudge A kis fehér ló (The Little White Horse) című, 1946-ban megjelent me-sekönyvéből emelték át.

Csesznek vára. A Holdhercegnő egyik forgatási helyszíne.

A De Noir család harcosai. Holdhercegnő (2008).

A De Noir család egyik udvarhölgye. Holdhercegnő (2008).

45

A helyenként meghökkentő, végtelenül különc, ugyanakkor varázslatos jelmezeket a Londonban élő, magyar származású Beatrix Aruna Pásztor ter-vezte. A Holdhercegnő díszbemutatójának végén, amikor a jelmeztervező neve elhangzott, a hozzáértő közönség hangos „Bravo, bravo!” kiáltásokkal fejezte ki az elismerését. Nem véletlenül. Bea az Amerikai rapszódia és a Szabadság, szerelem című magyar filmek mellett olyan nemzetközi pro-dukcióknak volt a jelmeztervezője, mint A halászkirály legendája, a Hiúság vására, az Elemi ösztön 2. és a RED 2.

Kaszkadőrszakértőként a kaszkadőrrészlegért vagyunk felelősek, és amint leszerződünk a produkcióhoz, rögtön elkezdjük összeállítani a csapatunkat. Amennyiben a gyalogos kaszkadőrmunkákon felül lóval vagy lovaglással kap-csolatos jelenetek is vannak a filmben, ezeknek az akcióknak a megszervezése is a mi hatáskörünkbe tartozik. A feladatok nagyságához, a lovak és lovasok számához mérten behívjuk a csapatunkba azt a lószakértőt, akit alkalmasnak tartunk. A lószakértő hozza magával az embereit (lovasok, lovászok, asszisz-tens, patkolókovács, állatorvos), így ők is egy önálló részleget alkotnak majd.

Ha például a forgatókönyvben két gyalogos hadsereg ütközetét látjuk, és ebben a főszereplők kardpárbajt vívnak a csata eldöntése céljából, akkor a szakértő alkalmaz egy vívómestert, aki összeállítja az akció koreográfiáját. A vívómester az alapcsapat kaszkadőreivel és a színészek kijelölt dublőrei-vel már az előkészítés első napján megkezdi a munkát.

Az akciófilmeknél, bármely korban játszódnak, nélkülözhetetlen a kasz-kadőr-rigger csapat. Ők adják a kaszkadőrmelók technikai hátterét. Kötelek-kel kaszkadőröket reptetnek, olyan gépeket kezelnek, amelyekkel embereket lehet elrántani, a magasba emelni, és onnan leejteni őket úgy, hogy az akciók után a szereplőink karcolás nélkül, mosolyogva sétálhassanak át a büfébe.

Néha van úgy, hogy nincs kedvünk mosolyogni, miután sokadszorra repü-lünk ki egy robbanásból, és zuhanunk tíz, tizenöt métert,