részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Genki Kawamura: Hyakka - 百花

Copyright © Hyakka © 2019 Genki Kawamura. All rights reserved.
Publication rights for this Hungarian edition arranged through Kodansha Ltd., Tokyo.
All rights reserved.

Borítókép © Bridgeman Images

Hungarian translation © Vihar Judit, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 400 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Czifra Adrienn
Borítóterv © Somogyi Péter
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

1.

Amikor kinyitom az ajtót, kitárul előttem a sárga színű ég.

Egy árva felhő sincs, de a nap sem látszik. Leereszkedem a dombról, majd az alján balra fordulok.

Sietnem kell. Izumi hamarosan megérkezik. Egymás mellett sorakoznak a szinte egyforma nagyságú házak az enyhén lejtős út mentén. Az egyik házból zongoraszó hallatszik. Schumann: Träumerei. A második ütemnél mindig elakad. Hát persze, ma van a zongoraóra!

Kicsi Miku, játszd lágyabban a D-t és az F-et! Jaj, ne, mindjárt kezdődik az óra! De előtte mennem kell… Hová is?

Hová is kell mennem? Ja, persze, az állomás előtti szupermarketbe! Izumi jön hozzám ma este! A fiam kedvencét, zöldséges marhahúsos rizst és édes tojáslepényt kell csinálnom. Egy nagy paradicsomot is adok hozzá. Van még otthon majonéz? Veszek egyet a biztonság kedvéért. Izumi mindjárt megérkezik az állomásra. Hamar be kell fejeznem a bevásárlást. Kapkodom a lábam. Az alkonyatban, a lejtős úton, ahol már senki se jár, az aszfalt visszaveri a cipőm kopogását. Ekkor egy hintán akad meg a szemem. Gyerekek játszhattak vele az imént. Rozsdás lánca még lengedezik. Egy kis park a meredek lépcsőfokok mellett. Sokat használt csúszda, libikóka, hinták. A hosszú lépcsősor alján vasúti sínek, egy piros vonat zajtalanul suhan végig rajtuk. A kutyatejszínű ég alatt nagy lakótelep. Ott kell lennie a tengernek is, de olyan köd van, hogy alig látszik. Mit csinálsz, Juriko? Ahogy hátrafordulok, ott van apám. Nyugodj meg és gondolkozz rendesen! Anya megtörli a szemét egy zsebkendővel. Apa, anya, bocsánatot kérek! De nem hagyhatom magára ezt a gyereket! Ajkaim mozognak, de egy hang sem jön ki a torkomon, csak a száraz levegő dől ki rajta. Úgy tűnik, nincs más választásom. Apám lehunyt szemmel hátat fordít. Majd anyám is. Utánuk futnék, de a lábam meg sem moccan. Mit is tegyek? Segítsen már valaki! Miután apa és anya távolodó alakja eltűnik a szemem elől, beleroskadok a hintába, megragadom a rozsdás láncot, rángatni kezdem, s közben felnézek az égre. Olyan fülsértő a hangja, mint mikor az üveg szétrobban, és egy repedés keletkezik a sárga színű égen. A repedés környékén ebben a pillanatban valami fehér jelenik meg, a föld pedig rángatózik, mintha hullámozna. A távolról látható lakópark házai, mint a dominók, úgy dőlnek halomba. Izumi… Szalad ki a számon a neve. Izumi! Izumi! Ismétlem egymás után. Jaj, ilyenkor Izumi már meg szokott érkezni az állomásra. Ráadásul Aszaba is vár engem. Mennem kell. Nem várathatom. Vennem kell hagymát, sárgarépát, marhahúst. Ja, majonézt is! De már késő van. Kezdődik a kicsi Miku zongoraórája. A Träumerei második üteme. Játszd lágyabban a D-t és az F-et! Apa, anya, bocsánatot kérek! A hófehér repedésekkel teli ég egy szempillantás alatt besötétedik. A sárgáról hamuszínűre váltó égen tűzijáték jelenik meg. Különös tűzijáték ez, csak a felső része látható. Vajon miért csordulnak ki a könnyeim, ahogy a csillogó félköröket nézem? Miért?

Hogy is lehet ilyen szép?!

Ahogy hazaér, a lakást üresen találja.

Kaszai Izumi szólongatja az anyját, miközben a régi ház bejárati előterében leveti a cipőjét. Csak a saját hangja visszhangzik a sötét folyosón, melynek végéből a nappali nyílik, ahol szintén nincs felkapcsolva a villany. Az emeleten sem talál senkit, úgy érzi, hogy a házban hidegebb van, mint kinn az utcán. Felhúzza a kabátján a cipzárat. Egész testében reszket, hiszen melegre számított, miután gyalog tette meg az utat az állomástól idáig.

Irány a konyha. Halszag csapja meg az orrát. A pult, ahol anyjának vacsorát kellene készítenie, teljesen üres. Amikor felkapcsolja a fénycsöveket, látja, hogy a kis mosogató tele van koszos edényekkel és poharakkal. A gáztűzhelyen egy fazék kínai kel maradékát találja. Meglepőnek tűnik egy pedáns édesanyától. Hiszen mindig szorgalmasan elmosogatta a piszkos edényt.

Gyermekkorában Izumi csak akkor mosogatott, amikor anyja betegen aludt a fekhelyén. Amint hazaért az elemiből, egyenest a konyhába sietett, felállt egy székre, onnan ágaskodva habosította fel a mosogatószivacsot. Csak alkalmanként mosogatott, ilyenkor viszont úgy számolt be róla, mintha valami fáradságos munka lett volna, ekkor az édesanyja kikelt az ágyából, és ezt mondta neki:

– Hát ez fantasztikus, Izumi, köszönöm szépen!

Ettől olyan boldog lett, hogy másnap reggel is elmosta az edényeket. Annak idején történt, hogy összetörte anyja kedvenc csészéjét. Ekkor tudta meg, hogy a teáscsészét anyja fiatal korában, már több mint tíz éve egy utazása alkalmával vette Kjúsú szigetén, és azóta nagy becsben tartotta. Amikor észrevette, hogy kettétört a teáscsésze a mosogatóban, megfogta Izumi kezét, és csak ennyit mondott:

– Jól vagy? Nem sérültél meg?

A fiúcska mutatóujján, akár egy kis katicabogár, parányi vércsepp bukkant elő.

– Á – szakadt ki Izumiból, miközben az édesanyja a szájába vette a kicsi ujjat. Amint megérezte a langyos nyálat az ujja hegyén, hirtelen elfogta a megbánás, és fájdalmat érzett a mellkasában.

Izumi a konyhából a folyosón keresztül átmegy a nappaliba, gyors egymásutánban bekapcsolja a fénycsöveket, a klímát és a tévét. A nappali közepét egy sokat használt zongora foglalja el, mellette szerényen egy tévé húzódik meg hangfalakkal.

Anyja életének középpontjában mindig a zongora állt. Miután elvégzett egy zenei magánfőiskolát, zongoraművészként kisebb koncerteken játszott, emellett megélhetési célból szállodák társalgóiban és más szórakozóhelyeken is fellépett. Izumi születése után, hogy állandó jövedelemre tegyen szert, zongoraleckéket kezdett adni. A környéken hamarosan elterjedt róla a hír: „szép, és még remekül is tanít”, így aztán sok diák gyűlt össze körülötte. Izumi is az anyjától tanult zongorázni, de az órákon ugyanolyan szigorúan bánt vele, mint a többiekkel. Ilyenkor az édesanyja félelmetes tudott lenni. Amikor azonban Izumi iskolás lett, rögtön bejelentette az anyjának, hogy többé nem szeretne zongorát tanulni. Erre az anyja elkeseredettnek tűnő arccal azt válaszolta, hogy ne azzal törődjön, ahogy tanítja, hanem azzal, hogy zongorázni jó dolog. De nem hibáztatta a fiát, csak annyit tett hozzá, hogy nem kötelező zenét tanulni.

Zúg-búg a piszkos klíma, ráadásul langyos levegőt lövell. Kicsit dohos. Ha vége lesz az évnek, a lehető leghamarabb ki kell tisztíttatni. Megcsörgeti az anyja mobilját, hat-hét csengés után a telefon automatikusan hangpostára kapcsol. Az ablaknál egy képkeretben egy fotót vesz észre. Ők vannak rajta az édesanyjával, amikor kettesben egy hőforráshoz kirándultak. Izumi és Juriko könnyű nyári kimonóban áll egymás mellett a japán fogadó bejárata előtt. Két vagy három éve lehetett? Talán még korábban? Ritka pillanat az együtt készült fotó! Anyja újra meg újra azt ismételgette, hogy szeretne még egyszer eljönni, miközben a fogadó szobájában felszolgált nagy tüskés homárkülönlegességet ette, ami nagyon ízlett neki. Annyira makacsul mondogatta, hogy végül Izumi megelégelte:

– Értem már, értem.

Mire az anyja kissé szomorkás mosollyal ezt válaszolta:

– Bocsáss meg!

Majdnem egy óra telt el, mióta itt ül az ebédlőasztalnál és értetlenül bámulja a tévét. Hatalmas lakópark takarja el a kis kerten túl látható lila eget. Ahogy egymás után kigyúlnak a fények a lakópark ablakai mögül, rátör az éhség. Aggódni kezd, hogy anyja mikorra ér haza. Pedig megmondta neki, hogy ilyentájt érkezik. Kinn már majdnem besötétedett, embernek árnyékát se látni.

Felmegy az emeletre a szobájába, és lerakja az ágyra a hátizsákját. Megnyikordul az olcsó csőágy, amit középiskolás kora óta használ. A könyvespolcra néz, számos detektívregény, nyugati CD sorakozik rajta. Mellette egy porlepett elektromos gitár. A barna Telecastert még az anyja vette neki. Az egyetemen negyedéves koráig az egyetemi dzsesszklubban játszott, de végül nem szerepelt elég jól a koncerteken.

Nyikorog a meredek falépcső, ahogy meghajolva lekászálódik az emeletről. Miközben a bejárati előtér felé tart, a nappaliban megakad a szeme az anyja sálján, amely a kanapén hever. Félig belebújik az edzőcipőjébe, és már nyitja is az ajtót.

Leszalad a lejtőn, a saroknál pedig balra fordul. „Mégis hova mehetett anya?” Ösztönösen elkezd futni, ami eltereli figyelmét a hidegről. A leheletet is látni az utcai lámpák fényében. Az év végi ünnepek miatt minden sokkal világosabbnak tűnik. A lejtő menti házsorok ablakai tejfehéren csillognak, innen is, onnan is kihallatszik a tévé hangja és a nevetés.

Izumi befordul egy sikátorba, majd megindul lefelé az állomáshoz vezető meredek lépcsőn. Amikor kezét a lépcsőkorlátra helyezi, azt veszi észre, hogy a lépcső melletti parkban ütemesen leng egy hinta.

És ott ül Juriko a gyenge fényt árasztó utcai lámpa tövében! Miközben a nyikorgó hinta himbálózik alatta, a távolban elterülő éjszakai várost szemléli. Izumi óvatosan közeledik az anyja felé, nehogy ráijesszen. Halványan megvilágított profilján már megjelent néhány ránc, arcán látni lehet a korát, de a tekintete egy fiatal lány ártatlanságát tükrözi. Bár már egészen közel van hozzá, Izumit észre sem veszi, továbbra is a fényben csillogó várost bámulja. Halványan elmosolyodik, mint aki gyönyörű álmot lát.

– Anya, te mit keresel itt? – kérdezi halkan Izumi. Még mindig liheg egy kicsit.

– Nekem… Muszáj hazamennem – motyogja Juriko, mintha csak magának mondaná.

– Tessék?

– Haza kell mennem!

– Mi történt, anya?

– Jaj, Izumi, bocsáss meg…

Ekkor Juriko végre Izumi szemébe néz. Elhomályosul a tekintete. Izumi zavarban van a csillogó szemektől. Ilyennek még nem látta az anyja arcát.

– Aggódtam érted, nem találtalak otthon.

– Sajnálom. Kicsit elfáradtam, miután bevásároltam a szupermarketben.

De Juriko kezéből hiányzik a bevásárlótáska.

– Meg fogsz fázni, ha sokáig itt ücsörögsz.

Izumi a hintához lép, leveti a pehelykabátját, és Juriko vállára teríti. Anyja csak egy sötétkék kardigánt visel egy szépen vasalt fehér blúz fölött. Ehhez az évszakhoz képest kissé alul van öltözve.

– Na, mit csináljunk? Gyere, menjünk haza, igyunk egy jó meleg teát!

– Hagymát, sárgarépát meg marhahúst kell vennem…

– Akkor menjünk el együtt az állomás előtti szupermarketbe?

Juriko bólint, mint egy gyerek, miközben még mindig az alatta elterülő várost bámulja. Jobbra is, balra is hosszú sínpár nyúlik, melyen egy piros vonat hasít keresztül. Talán mert ma van az év utolsó estéje, nyoma sincs utasoknak, ezért meglepően lassú sebességgel keresztezi kettejük látóhatárát.

Az állomás előtt van egy szupermarket, pont olyan, mint egy kis vidámpark. Négy évvel ezelőtt még csak apró boltocskák voltak itt, ekkor azonban egy nagy áruházlánc költözött a városba. Szupermarketnek nemigen lehetne mondani ezt az üzletet, ahol az élelmiszerektől kezdve különféle gyógyszereket, a mindennapi élet szükségleteit kielégítő árucikkeket, háztartási gépeket, sőt ruhákat is árulnak, áruháznak vagy bevásárlóközpontnak nevezni viszont túlzásnak tűnne, ezért Juriko állomás előtti szupermarketnek szokta hívni.

Már csak néhány óra maradt hátra ebből az évből, mégis különös, hogy az élelmiszerbolt kong az ürességtől. Anya most előresiet, és valahogy gyorsabban lépked, mint máskor.

– Várj meg!

Izumi, miközben a bevásárlókocsit tolja, fürgén az anyja nyomába ered. A polcokon malátafűszerek, immunerősítő joghurtok, valamint gluténmentes termékek és szuperélelmiszerek sorakoznak. Izumi jó ideje nem járt már erre, azóta a kínálat igencsak megváltozott.

A belvárosi lakónegyedben, ahol Izumi él, nincs tisztességes szupermarket, ezért korábban az interneten rendelte meg az élelmiszereket és a mindennapi élet használati cikkeit, amelyeket házhoz is szállítottak neki. A webáruház mesterséges intelligenciája remekül működik: mutatja az eddig vásárolt termékeket, és ezek alapján pontosan kiválogathatja, hogy mit érdemes vennie a következő vásárlás alkalmával, és mi az, amit minden valószínűség szerint kedvelne, ami ajánlásként meg is jelenik a képernyőn. Sok időt lehet megtakarítani azzal, ha az ajánlásokra rákattint.

Juriko lassú alapossággal, polcról polcra szemlél meg mindent.

– Erre is szükségem van, ezt is megveszem – mondogatja, miközben paradicsomot meg sárgarépát rak be a narancsszínű kosárba. Aggasztó volt, hogy úgy tűnt, többet vásárol a kelleténél.

Juriko a legdrágább bécsi kolbászt teszi be a kosarába. Az olcsó nem is jó neki? Amikor Izumi egy olcsóra mutat, anyja elneveti magát, és így szól:

– Gyerekkorodban nem akartad megenni, mert utáltad és sírtál miatta.

– Ilyen önző voltam? Egyáltalán nem emlékszem.

– Te mindig is ilyen voltál. Mindent rögtön elfelejtesz. – Azzal kivesz egy doboz rizses marhapörköltalapot, és a kosarába teszi. – Marhapörköltet és hozzá édes tojáslepényt csinálok. Mert ma csak a te kedvenceidet fogom elkészíteni!

Juriko leteszi a kasszánál a telepakolt kosarat, azután előhúzza a zsebéből a pénztárcáját. Még Izumitól kapta ajándékba, egy vámmentes boltban vette a márkás külföldi valódi bőr pénztárcát, amely úgy meg volt most tömve, mint egy édes, azukibabbal töltött sütemény. Mikor Juriko kinyitja, a bankjegyeknek szánt hely nyugtákkal van tele. Régebben, mikor hazament a szupermarketből, mindig rendbe rakta a pénztárcáját, ami most zsúfolásig van tömve aprópénzzel. Amikor Izumi nem tudja levenni szemét a pénztárcáról, anyja azt mondja, újabban nehezére esik neki a számolás, csak a bankjegyeket adja oda, így aztán felgyülemlik a sok apró. Miközben Juriko kifogásokat keres, zavartan becsukja a pénztárcáját.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans JP – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral– SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License