Borut Kraševec

Agni

Szlovén eredetiből fordította
Lukács Zsolt

Támogató

A regény kiadása a Javna agencija za knjigo (JAK) támogatásával jelent meg.

A fordítást a Javna agencija za knjigo (JAK) támogatta.

A fordítás a Szlovén Fordítóházban készült, Dol pri Hrastnikuban (Sovretov kabinetben) 2022 májusában.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Borut Kraševec: Agni
Lud Šerpa, Ljubljana, 2020

Fordította: Lukács Zsolt
Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

Copyright © Borut Kraševec, 2020
Hungarian translation © Lukács Zsolt, 2023
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6555 02 1

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Bevezető helyett

Éjszaka. Egy pad a park kivilágítatlan részén. Minden folyamatot egy hőkamera rögzít, amely érzékeli az infravörös sugárzást, és felfedi a szemmel nem látható dolgokat – a melegebb tárgyak világosabbnak tűnnek a képernyőn. A hang le van némítva.

Eleinte sokáig egyáltalán semmi sem történik, majd balról egy apró piros folt, valószínűleg valamilyen rágcsáló, ugrál be a látómezőbe, és kezd bolyongani körbe-körbe. Feláll egy pillanatra, majd megnyugszik, mintha figyelne valamit, vagy a fülét hegyezné. Mintha jobb oldalt valami felkeltette volna a figyelmét. Négykézlábra ereszkedik, a fa mögé ugrál, és elcsitul.

Néhány másodperc múlva két emberi alak érkezik, egy férfi és egy nő. Testük összes fedetlen része kifejezetten világos, különösen a szemük, amely úgy ragyog, mintha mindkettejük fejében egy-egy nap hevülne. Leülnek a padra, ahol a férfi a bal karjával átöleli a nő vállát. Világlik az ajka, apró rángások remegtetik – nyilván beszél. Erősebben magához szorítja, és megcsókolja, de a nő nem reagál, csak meredten bámul maga elé. Mintha tétovázna. Végül elrántja magát a pad támlájától, amelyen még mindig ott nyugszik a férfi karja, majd beszélni kezd. Hosszan beszél, majd eltakarja az arcát. Cseppek csurognak az ujjai közt, olyan fényesek, mintha perzselnének. Amint a földre hullnak, akaratlanul is eszünkbe juttatják azt a sistergő hangot, ahogyan az égő műanyagcseppek potyognak, amelyek a tűz fölött a botra égnek.

A férfi felpattan, és néha idegesen ide-oda sétál. Az arca fényes. A nő felé hajol, és valamit magyarázni kezd neki, miközben mint egy fakír, maga előtt gesztikulál két tűzforró, valószínűleg izzadt tenyerével. A nő hallgatja, és kissé hátradől, mintha félne, hogy ezzel az előtte lángoló tűzzel akár meg is égetheti magát. Olykor-olykor bólint egyet, majd a tenyerébe temeti az arcát. A férfi ajkai vöröset lövellnek – valószínűleg kifakadt, és valami forróság törhetett ki belőle. Nyál vagy micsoda? A szó nem lehet ilyen forró és gyúlékony. Vagy mégis?

A fatörzs mögött nézelődő kissé izgatottá válik, néhány ugrással felmászik a fára, és megáll.

A férfi megragadja a nő vállát, és maga felé vonja: „Nézz rám!” A nő enyhén remegni kezd. Megfogja a másik vállát is, mintha meg akarná nyugtatni, de ahelyett, hogy megnyugtatná – miközben el szeretne vele hitetni valamit –, az még inkább reszketni kezd: reeeeeszket, annyira erőteljesen, hogy szinte úgy néz ki, mintha bólogatna, ellenben amikor hirtelen abbahagyja, kiderül, hogy mégsem.

A nő feláll, és máris két gyors lépést igyekszik tenni, hogy távozzon, de a férfi – hová?! – megragadja a karját, visszarántja, a padra löki. A nő ügyetlenül elesik, és a kezével próbálja védeni az arcát, de a férfi nem üti meg, hanem melléje ül, nyilván szeretné megnyugtatni és átölelni. A nő ellenáll, és ellöki magától. Lökdösődés közben a paddal együtt felborulnak.

A nézelődő az egyik ágról a másikra, egyre magasabbra ugrik.

A földön történő rövid dulakodás után a férfi kerül fölénybe. Terpeszben ráül a nőre, és csuklóit a földhöz szorítja. Megpróbálja megcsókolni, de az a fejét rázza, és nyilvánvalóan sikoltozik – szikrák pattognak a szájából. A férfi unszolja, közben körülnéz, mintha attól félne, hogy segítségül hívja az embereket, miközben egyre csak sikoltozik és visít, és sehogy sem akarja abbahagyni. Tenyerével próbálja meg befogni a száját, de a nő újra kicsavarodik, és tovább sikongat. Aztán pofon vágja, kétszer, háromszor, de amikor már ez sem segít, rémülten kezd el maga körül tapogatózni, ekkor eszmél rá, hogy valójában a fűbe markolt. Karja a levegőben gyorsan izzó köröket ír le, és szinte majdnem megérinti a nő fejét, ez elég is ahhoz, hogy a nő végre megnyugodjék. A férfi ül és mélyeket lélegzik – rózsaszín felhőket pöfékel az ajka. Miközben lehűlnek, úgy tűnik, mintha egy nagy felhővé válnának, és lüktetnének. A nő szája előtt semmi sem látszik, de a halántéka tájékán vörös folt éktelenkedik, valami csorog belőle.

A nő mozdulatlanul fekszik, mintha halott lenne, ami persze teljes képtelenség: halott a sötétszürke pad, halott a sötétszürke talaj, sőt, még a sötétszürke fű és a fák is, de semmiképpen sem lehet halott az, aki ily fényesen világít az éjszakában. Így csak egy melegvérű és tökéletesen eleven lény tud ragyogni. A képernyőn semmi sem bocsájthat ki annyi fényt, mint amennyit valójában ez a mozdulatlan test képes – ha nem számítjuk ide a titokzatos nézelődőt és persze a férfit, aki oly fényes, mintha egy vulkán fortyogna benne. A férfi a nő fölött áll, és csak bámulja. Hirtelen izzó folt jelenik meg az ágyéka táján, és gyorsan, füstszerűen terjedni kezd. Jézusom, mi ez?! A férfi térdre rogy, kezével a földnek támaszkodik, és tüzet okád. Csak hányja-hányja a tüzet megint, akár egy fakír, csakhogy a fakírral ellentétben az ő tüze nem alszik ki azonnal, hanem lávaként ömlik szét a földön. Valószínűleg minden távozott belőle. A férfi egy ideig ugyanabban a testhelyzetben marad, és mélyeket lélegzik – zihál, mellkasa hol emelkedik, hol süllyed.

A tüzet kihányta, ám az nem hűtötte le. Ki tudja, miért – talán mert mindent szeretne helyrehozni, mindent visszaállítani az eredeti állapotába –, visszaállítja a padot. És leül rá. Ahogy előrehajol, könyökét a combjának támasztja, és kezével a hajába túr. Az égő-sercegő műanyag ismét alig hallhatón sziszeg a talajon. A férfi a nőre pillant. Hirtelen a földre veti magát, száját a nő szájára helyezi, és kezével a mellkasát nyomogatja – gyerünk, gyerünk, gyerünk… Néhány perc múlva abbahagyja, és már csak tehetetlenül nézi, mint tűnik el hirtelen az ő vörös jele a nő ajkáról. Ami nyilvánvalóan még inkább megviseli: hátraveti a fejét, kitárja a napot az éjszakába. Mivel nincsen hang, nehéz megmondani, mi is lehetett az – üvöltés, hisztérikus nevetés vagy valami más. Ezt nem tudhatjuk, de azt látjuk, amint a nézelődő eközben vadul szökell ágról ágra, mintha valami miatt már nem lenne maradása.

De váratlanul mégis megáll, az égre pillant: eleredt az eső. Minden, mindenki hirtelen kezd elsötétedni. A férfi félelemmel tekint a nőre, aki egyre inkább kezd eggyé válni a paddal, a fákkal és az ösvényen lévő homokkal. Ráveti magát, mintha meg akarná óvni az esőtől, mintha fel akarná hevíteni, vagy legalább még egy kis ideig tartani akarná benne a meleget. Amikor kissé eláll az eső, a tenyerébe fogja a nő szürke arcát, és sietve dörzsölni kezdi. És tényleg, az arc egyre vörösebb – úgy tűnik, mintha egy kis életet dörzsölt volna belé. Még erőteljesebben elkezdi dörgölni a testet: nyakát, karjait, a törzsét, majd ismét az arcát. De amint átugrik egyik testrészről a másikra, az előző újra szürkülni kezd.

A férfi térdepel, kezével a combjára támaszkodik, és egy ideig így pihen, mintha töprengene. Hirtelen felpattan, hónaljánál megragadja a nőt, és a padhoz vonszolja. Ahogyan rángatja, a nő állkapcsa leesik, és újra egy nap kukucskál ki belőle, de a férfi ezt észre sem veszi. Oldalára fekteti, majd a lábait felemeli a padra, karjait pedig a feje alatt összekulcsolja: kényelembe helyezi. Aztán egy darabig mellette üldögél, mintha elköszönne, majd feláll és távozik.

Az eső addigra teljesen elállt. A nő teste a padon hever, de ki tudja, miért, nem olvad össze a körülötte lévő szürkeséggel – valamennyire még mindig világosabb, de annyi bizonyos, hogy sokkal kevésbé, mint a fán ücsörgő nézelődő. Aki még nem ment el, ellenkezőleg, úgy tűnik, hogy felbátorodott. Elkezd leereszkedni, de mielőtt földet érne, hirtelen megfordul, és gyorsan ugrálni kezd a lombok felé. Pár pillanattal később egy hegyes fülű, bozontos farkú, négylábú élőlény árnyéka tűnik fel alatta. A lény nem messze a padtól megáll, mintha tétovázna, és körbe-körbe szaladgál. Megáll a kihűlt lávatócsánál, megszaglássza, majd óvatosan, kimért, ruganyos lábakkal a test felé lépked.

1.

Sljak! Mi? Valaki megnyalta. Sljak, sljak! Aztán megragadta, és a hozzá hasonló húsgombócok közé rakta, mint amilyen ő maga is volt. Belefúrta magát a többi közé, bele a melegbe. De hamarosan az üresség érzete kezdett növekedni benne. Remegő nyakán néha-néha megemelte vaksi fejecskéjét, és szaglászott. Cvilk, cvilk?! Hirtelen szétváltak a fenti pihék, és fehér szag terjengett a levegőben. A hirtelen életre kelt testeket maga alatt tapodva elindult felfele. Ugrándozott és zihált, mígnem elkapott valamit, és megragadta: sűrűn spriccelt belé. Nyelte és nyelte, anélkül, hogy a mellette lévő éhes, sípoló hangra ügyet vetett volna. Ellökött valakit – el innen! –, és nyomakodott tovább, előre. De nem lakott jól. Aztán valami – sljak! – kiragadta a négy testecske gombolyagából. Felülről hallotta a többiek boldog, sipító hangját, majd hirtelen elhallgattak. Nyilván megtalálták, amit kerestek: már csak a majszolás hallatszott. Nem őt választották. Ám a legközelebbi szoptatáskor mindenkinek jutott bőven ennivaló, ráadásul különleges íze is volt, telt és laktató.

2.

Apa kinyitotta a tenyészketrec ajtaját, és Mása egy szűk kis helyet pillantott meg a válla fölött, amely szénával és nyúlpihékkel volt megalmozva. Belenyúlt, és valamit áttett belőle a kezében lévő kosarába.

–Kettő – mondta. A rózsaszín, aprócska testecskék, melyek hátát már kezdte beborítani a szőrpihe, csukott szemmel emelgették a fejüket. – Négy… hét… – Még böngészett egy kicsit. – Hét. Négyen távoztak.

–Hová? – kérdezte Mása.

–Megette őket.

–Ki?! A róka, a nyest?

–Ada – felelte apa –, a nőstény. Ha többen vannak, mint amennyit fel tudna nevelni, a felesleget megöli vagy felfalja. Egy tapasztalt anya megeszi őket.

Ada, a tapasztalt anya, csendben ült a ketrec szomszédos részlegében, és valamit majszolt.

–Ebéd! – kiáltott a verandáról anya.

–Brina nem jön? – kérdezte apa.

Anya nem válaszolt.

Brina, anya kétpetéjű ikertestvére, a legfelső emeleten lakott. Hónapok óta velük volt, amióta szakított a pasijával. Különben Brina nem is lakik nálunk, hiszen van saját otthona – gondolta Mása. A ház fele ugyanis az övé, legalábbis apa ezt mondta neki, amikor Brina megérkezésekor el kellett hogy vigyék a saját holmijukat az ő emeletéről.

–Anya, tudod, hogy új kölykeink vannak? – mondta. – Apával megszámoltuk őket.

–Megmostad a kezed? – kérdezte anya. – Te is, Klára?

A négyéves Klárika már megint nem mosott kezet.

A rémült sótartó a levesestál és a kenyereskosár között húzta meg magát.

Miért nem jött le Brina? – töprengett Mása. – Megint napközben alszik? Megszokta Brinát, és megszerette. Az, hogy hozzájuk jött lakni, teljesen váratlan villámcsapásként érte őt, az apját és az anyját. Brina, aki jelenleg munkanélküli színésznőként tengette életét, tanulmányai óta Ljubljanában és más színházi városokban élt, és szinte meg se látogatta őket. Amolyan városi nő volt, és az igazat megvallva szinte halálra unta magát falun. De egy nap türelmetlenül csörgött a telefon, és bejelentette, hogy még aznap megérkezik az összes cókmókjával: „Számítsatok rám!”

–Sohase fog felnőni! – mondta anya izgatottan, de némi elégedettséggel a hangjában.

És tényleg megjött, utána közvetlenül pedig egy költöztető furgon kanyarodott be.

–Íme, újra itt – mondta Brina csengő, tiszta, színészies, tettetett hangon.

A megrázkódtatások és a költözés ellenére ápolt volt, szép, nagyon hasonlított anyára, az ő szeme is szintén kissé aszimmetrikus volt, ugyanakkor néhány évvel fiatalabbnak tűnt, jóllehet, egy napon születtek.

–Hogy megnőttél! – mondta Másának, és átölelte. – Hányadik osztályba jársz?

–Kilencedikbe – felelte Mása.

–Iván, felvinnéd ezeket a könyvesdobozokat? – kérte meg Brina apát. – Túl nehéz ez nekem.

Így hát hozzájuk költözött. Saját háztartása volt, de gyakran evett velük. Ezúttal azonban nem.

–Katja, mi a baj? – kérdezte apa anyától. – Valami a munkahelyen? – Anya úgy nézett végig rajta, mintha valami után kutatna a háta mögött, vagy talán benne, a zsigereiben, amiről eddig fogalma se volt.

Este az ágyában olvasott, Klára már aludt. Melege lett – félretette a könyvet, amelyben mindeddig nem sikerült elmerülnie, majd a lábáig rugdalta le a takarót. Az aznapi eseményeken járatta az eszét. Miért is haragudhatna anya? Nem tudta, de túl boldog volt ahhoz, hogy sokáig másra gondoljon, mint saját magára. A boldogság szinte annyira szétvetette, hogy a teste lement hídba, ami alatt akár egy özönvíz is keletkezhetett, észre se vette volna. A fejével, a fenekével és a lábával elégedetten mocorgott a friss lepedőn: annyira tetszett neki minden pozíció, hogy azt sem tudta eldönteni, melyikben nyugodna meg. Végül az oldalára feküdt – most pedig elaludni –, de ismét eszébe jutott az iskolai esemény, és új, eszeveszett pózokat vettek fel a tagjai.

A szünetben Anjával vécére mentek, ami a folyosó végétől két sarokkal arrébb volt. Amikor vizes kezüket rázva kifelé jöttek, beleütköztek Joštba és két árnyékába, Tiborba és Amonba. Nyilván rájuk vártak. Mása gyomrában egy állatka borzolódott fel és feszült meg.

–Uhh, milyen nedvesek – jegyezte meg Jošt, miközben erős fehér fogai jól látszottak. Az árnyékai is felröhögtek, de a magabiztos fehérség nélkül, mint ami az árnyékokhoz illene. – Ez biztos meleg egy helyzet lehetett, nemde?

Mása a homlokát ráncolta, és tovább akart menni, de elállták az útját. Közvetlenül a fiú elé lépett, és beléfúrta a tekintetét. Nos?… Eltelt egy, két másodperc… Kemény, fiús tenyerét a saját melleire helyezte, egy pillanattal tovább ott tartotta, mint ahogy kellett volna, majd pedig hevesen ellökte magától, és elgáncsolta a lábát. A srác elvesztette az egyensúlyát, de az utolsó pillanatban megragadta Mása karját, és maga felé sikerült rántania. Ahogy a földön hemperegtek, a srác szerencsésen föléje kerekedett. Mása megpróbált kikászálódni alóla, de a srác megtartotta, és fölényes testsúlyával a földhöz nyomta.

–Szállj le rólam! – ordította, majd a vállába harapott. Egyre jobban és hevesebben szorította az állkapcsát, amíg a srác el nem engedte. Kiszakította magát, és talpra ugrott. Anja lebaltázottan bámult rájuk. Okulj, te mamlasz! – gondolta boldogan Mása, és hangosan Joštnak a pofájába vágta:

–Balfasz! – Anjával elrohantak, és nevetésben törtek ki már az első saroknál. Nevetve futottak-rohantak végig a folyosón, amely ezúttal fene se tudja, miért, de rettenetesen hosszúnak tűnt, mint egy alagút, amely lassan kanyarog, és sosem látszódik a vége, mint ahogy Mása boldog életének sem látszott a vége. De a lába alatt kezdett a talaj lágyulni és süppedni. Lábai egyre nehezebbé váltak, és hamarosan teljesen elmerült egy ragacsos anyagban, amely teljesen elfojtotta az iskolai sikongást, az éjjeli lámpa fényét, amit elfelejtett eloltani, és minden szivárványos gondolatát is, amely a fejében motoszkált.

Cvilk! – hallotta. Érezte, hogy fázik. Egymagában, aprócska lényként, alig észrevehetően az óriási fehér ágynemű közepén, amelybe beledobták, mozgatta gyenge végtagjait, és hunyt szemmel emelgette a fejét. Cvilk, cvilk! – hallatszott a szomszéd ágyból. Ki az? Klárika? Pszt! Sose tudni, kit hívogatsz – rókát, nyulat vagy egy tapasztalt anyát. És tényleg, valaki odajött, Klárácska fölé hajolt, majd föléje. Nem láthatta, hiszen csukva volt a szeme, de érezte forró leheletét. Nyelvével simogatta – sljak! Anya? Megkönnyebbült. Anya nincs valami jó passzban, de tapasztalt – tudja, hogyan kell őt lecsillapítani. Sljak! Pihékkel takarta be, és eloltotta a lámpát.

3.

Ahogy távoli fényszórók súrolták az ablakot, a szoba egy pillanatra világossá vált. Katja az oldalán feküdt, háttal a férjének. Ha egy hazug kéz érintené meg, ahogy pár pillanattal előbb épp ezen gondolkodott, egy olyan hazug kéz, amely ezt mondaná neki: minden a legnagyobb rendben, Katja, az áramütésként vetette volna ki az ágyából.

A férfi úgy érezte, hogy a mellette heverő hát, akár egy röntgensugár át- és átjárja – nemcsak belső tájainak lakott területeit, hanem a még számára ismeretlen föld alatti folyókat, labirintusokat is. Bármit csinál, még ha nem is tesz semmit, magát árulja el.

Nem bírta tovább, felkelt – úgysem tud már visszaaludni – és felöltözött. A hát lélegzet-visszafojtva leste minden mozdulatát. Lassan, nehogy egy hirtelen mozdulattal felingerelje, becsukta az ajtót, és a gyerekszoba mellett elhaladva az iroda felé vette az útját. A felkapcsolt fényben az egész helyzet még képtelenebbnek és elviselhetetlenebbnek tűnt számára. M-m! – nyögte, tenyerével eltakarva a szemét, mintha nem akarná látni ezt az egész helyzetet, esetleg a fény felvillanásával még más emlékek is felszínre törnének benne.

Aznap délelőtt egyedül volt otthon, és éves jelentését készítette elő az irodájában. A felső emeleten hirtelen puffanás hallatszott, mintha valami nehéz dolog zuhant volna a padlóra, majd rögtön azután még valami össze is tört, és valaki felkiáltott. A lépcsőhöz ment.

–Brina? – kiáltotta.

Nem hallatszott válasz, de úgy tűnt, hogy sírást hall.

Az elmúlt napokban szinte fel se figyeltek rá, de amikor feltűnt, elmélázónak és komornak tűnt.

–Minden rendben?

Amikor ezúttal sem kapott választ, felment, és a zokogás alapján úgy ítélte meg, hogy a fürdőszobában lehet.

–Brina? – kérdezte, kopogott, majd lassan kinyitotta az ajtót.

Háziköntösében ült a földön, mellette pedig egy agyagedény darabkái gurultak szét, amit valószínűleg összetörhetett.

–Jól vagy? Mi történt?

Brina a könnyei közt nézett fel rá.

–Megcsú…ú…sztam – zokogott, és nehézkesen – hirtelen megragadta az alsó karját – talpra állt. – Úgy tűnik, eltaláltam egy vázát. Leesett és összetört. Én is. Minden összeo…omlott. Anyám vázája, a kapcsolatom, a munkám… – Eltakarta az arcát, és pityeregni kezdett. – U-u-u…

Pillanatnyi habozás után a férfi átölelte, az pedig a vállának támasztotta a fejét.

–Nos, nyugodj meg. Lassan minden rendbe jön.

Brina még hevesebb sírásban tört ki, a férfi pedig – szabad? – megsimogatta a haját.

Ami még mindig nedves volt, valószínűleg most moshatta meg, és más volt az illata, mint Katjáé. A férfi inge a vállánál nyirkossá vált Brina könnyeitől, és elragadta az együttérzés e gyönyörű nő iránt, akit most látott először sírni. Óvatosan megcsókolta a haját. Az együttérzés duzzadni kezdett benne, mintha fel akarná szívni a nő könnyeit, egyre nagyobbá és… szemérmetlenebbé vált.

Elengedte, és eltávolodott tőle, túl gyors lenne mindez egy ismerkedéshez.

–Miért olyan nedves itt minden? Felmostad a padlót? – kérdezte, hogy elűzze az oda nem illő gondolatokat.

–Elárasztott a víz – mondta. – Megfürödtem, és amikor leengedtem a vizet, a szifonon keresztül kiömlött. Valami eldugulhatott.

A férfi hosszú csövet hozott a garázsból, hogy kitisztítsa a lefolyót.

–Gyakran eldugul. Nem pucoltad ki, amióta itt vagy? – kérdezte tőle, miközben rácsavarta a csövet a csapra.

–Nem, ez az első eset. Különben se tudnám, hogy kell. Megmutatod majd, hogy kell csinálni?

Brina megnyugodott, és teljesen rendbe szedte magát.

A férfi felemelte a szifonsapkát, majd kihúzta a tölcsért is – azonnal szennyvízszag áradt szét.

–Ezt így kell – mondta –, olyasféle érzéssel… Hogy el ne akadjon valahol a hajlatban.

A csövet a lefolyóba döngölte: sljak, sljak!

–Na, látod?

–Ühüm – bólintott Brina, aki melléje guggolt, és nekitámaszkodott a vállával.

–És ha feljön… – sljak, sljak! – …teljesen…

–Ühüm!

–…nyisd meg a meleg vizet!

Úgy nyitotta meg a csapot, hogy az szinte trombitált.

–Máskor is meg tudod csinálni, akár egyedül is? – kérdezte, amikor befejezte.

–Remélem – nevetett fel. – Tartozom neked valamivel?

–Á, dehogyis, kérlek.

–De egy kávét csak meginnál?

–Hosszút.

–Hosszút?

–Ja.

Amíg a tűzhely mellett állt, és várta, hogy felforrjon a víz, leült az asztalhoz, és most profilból is megnézhette. Az arca ismét elkomorodott. A nevetését szerette volna még hallani.

–A hosszú azt jelenti, hogy hosszan tartó örömmel – mondta. – Kérsz kávét? Hosszan tartó örömmel – nevette el magát.

–És hova töltsem neked ezt az örömöt? Bele akár a kávéba vagy egy speciális pohárba?

Ezúttal neki is nevetnie kellett – ilyesféle válaszra nemigen számított.

–Természetesen egy pohárba.

–Adtál nekem egy jó ötletet – mondta, miközben az asztalra tette a dzsezvát, a whiskyt és a két poharat. – Nincs ellenedre, ha sodrok egyet? Ma olyan nap van, hogy…

–Tessék. – Töltött. – Te vagy a háziasszony.

Koccintottak és ittak. Megperzselte: a száraz rőzse, mely már régóta gyülemlett benne, és már csak a szikrára várt, készségesen lángra lobbant. Gyorsan szürcsölgette a kávéját, hogy oltsa a gyomrát belülről nyalogató lángokat, de a szinte forró folyadék csak még jobban és jobban hevítette, és tűzheves hullám futott végig a testén. Homlokán, fejbőrén, hátán – mindenütt egyszerre nedves verejték csorgott.

Amíg Brina sodorgatta a füvet, a férfi töltött magának, és felhajtott még egyet. Most már elég – gondolta.

A nő meggyújtotta, beszívta a füstöt, és visszatartotta. A következő pillanatban maga előtt látta Brina kinyújtott karját, amely fűvel kínálta. Egy pillanatig habozott, már diákkora óta nem is… de ugyanabban az élményben szeretett volna vele osztozni, ugyanabban az örömben, gyönyörben, és amikor észrevette, hogy a fű vége kissé nedves lett a másik nyálától, elvette, beszívta a füstöt, és visszatartotta. Amikor háromszor-négyszer így cserélgették a cigit, valami kattant egyet, valami a világban átváltott, olyan részleteket is észlelni vélt, amelyeket korábban nem, mondjuk egy hangot: a fű sercegése több ezernyi reccsenésre bomlott, amelyek több ezernyi tulajdonságban különböztek egymástól, vagy a kávé ízét a nyelve hegyén – mint tagolódott további újabb rétegekre és darabokra, hihetetlen! –, a dolgok és jelenségek között mennyiféle összefüggés bontakozott ki hirtelen, majd a közte és a Brina közötti szálak egyenként, amelyek korábban nem is voltak láthatók, de most olyan nyilvánvalóvá váltak, íme, ismét nyújtja feléje, perzselő belégzés, visszatart, kilégzés, micsoda egy mosolya van, milyen szép, amikor nevetgél, katt, ismered a háziasszonyról szóló viccet, aki elárasztotta a fürdőszobát? ha, ha, nem, nem ismerem, figyelj, áradás, a háziasszony kétségbeesetten sír, és a vízvezeték-szerelő azt mondja neki: ne sírjon, asszonyom, ezzel csak ront a helyzeten, ha, ha, ha, Brina könnyei most a nevetéstől folynak, és neki is úgy tűnt hogy a vicc rendkívül nevetséges, hogy ezzel egy új dimenziót nyert, túlcsorduló, nevető jelentésárnyalatot, amit korábban nem is sejtett, sejtelmem se volt arról, hogy tudsz vicceket mesélni, feleli neki könnyed hangon, ehhez egy kis színészi képességgel is kell rendelkezni, gondoltál már valaha arra, hogy színpadon lépj fel? de hiszen fellépek ám, a cirkuszban, katt, a viccben, de hol, a viccben? ha, ha, ha, hogy mennyire ütődött vagy! figyelj csak: cirkuszi előadás, halálosan veszélyes műsorszám – a gyönyörű állatidomárnő megcsókolja a medve nagy orrát, kit? az élő medvéét? ha, ha, ha! midőn az állatidomárnő befejezi, a bemondó felkiált: aki meg meri ismételni ezt a műsorszámot, kap egy százast! egy férfihang hallatszik a közönségből: én meg! de előbb vigye el a fenevadat, ha, ha, ha! és te ki vagy, te lennél a vadállat? persze, nem is az állatidomárnő, klikk, az állatidomárnő akár te is lehetnél – gyanakvó mosollyal néznek egymásra pár másodpercig, majd Brina közelebb lép, hogy kivegyen valamit a felette levő szekrényből, cukrot vagy mit? igen, cukrot – amikor maga felé rántja, a földre esik és kiömlik.

Tett pár lépést, az egyik faltól a másikig csapódott, majd vissza, és így tovább, egyre gyorsabban. Úgy érezte, csapdába került. Kinyitotta az ablakot, hogy hideg levegőt engedjen be a szobába. Kintről átható sikolyt hallott, mintha gyereket gyilkolnának, de ez mégsem gyereksírás volt – így a macskák nyivákolnak, párzáskor: u-É-É-u-u! Homlokát ráncolta – képtelen volt elviselni az ilyen hangokat. Felült az ablak előtt álló szobakerékpárra, és teljes erejéből beletaposott. Bassza meg – csikorgatta a fogát, és még jobban tekert. Hajtotta, kergette, préselte ki magából ezt a szarságot, a fogain és a bőrén lévő összes pórusán keresztül, szinte mindenütt csurgott róla az izzadtság. Kipréselte, és egyúttal menekült valami elől a biciklin, ami pedig semerre sem mozdult, akár egy rémálomban. Valami vörös, dühös ördög folyton ott lihegett a nyaka mögött, és fojtogatta.

Körülbelül már fél órája tekerhetett így, amikor odakint az úton egy állat – egy róka – kilépett a sötétből a fényre. Minden áldott este épp ebben az órában szokott itt elfutni.

De nem, ezúttal nem róka, hanem egy macska volt. Igen, ő az, a kujonja. Úgy tűnik, elégedetten és kielégülten tért vissza a baszásból. A kujonja, gyűlölettel gondolt arra, ha róka lenne, a pokolba hajszolná. A macska megállt, mintha hallaná a gondolatát, de nem nézett a kivilágított ablak felé, hanem balra lefele, az útra, és egy pillanat múlva jobbra vágódott. Egy róka szökött utána. Vadul hajtani kezdte a pedált, egészen előrehajolt, és ő maga is nekieredt az éjszakába. Vele szembe száguldott az aszfalt. Előtte ugrándozott a zsákmány, ő pedig üldözőbe vette. Ahogy a fényből átment a sötétségbe, szem elől tévesztette… a macska egy pillanatra eltűnt, de a róka félreérthetetlenül érezte őt a mögötte kavargó hosszú illatcsíkokból. Aztán amint a szeme hozzászokott a sötétséghez, újra meglátta a macskát, de most egészen másként látta – mint egy eleven testet, amely hőt pöfög ki magából, mint egy izzó feneket a sötét háttérben. A macska egy éles kanyarral szépen a jobb oldali árnyék felé fordult. Fa! Hanyatt-homlok száguldott a fa felé, ahol várt rá a megmenekülés. Ahogy megfordult az útjába kerülő bokor mellett, a róka teljes erejével ellökte magát, egy távolugrással átugrotta az akadályt, és előtte érkezett meg. Zsupsz, gikszer, hiss-huss, visítás, torkon ragadta! Megvagy, majd boldogan csóválta a farkát. Még maga a macska is boldogan lengette a farkát, az első mancsával barátságosan, halálos görcsben a róka nyakát paskolta, mintha azt akarná neki mondani: öregem, elég volt már a játékból. Izzó cseppek csurogtak végig a róka pofáján, majd a földre cseppentek, és kihunytak, de a legtöbbjét közben már le is nyelte – ezek nem aludtak ki, hanem összeolvadtak az ő tüzével. A test, amelyet az állkapcsai közt szorongatott, elernyedt, majd hamarosan kialudt, akár a parázs. Hátralépett a fény alá, melyet az utca lámpája és a ház ablaka sugárzott. Egy férfi állt az ablakban, és őt figyelte. Tekintetük félúton összeakadt, és a kettejük közti feszes szálon átcikkant valami. A róka őt figyelte, pofájában tartva a macskát, amely láthatóan már rég kimúlt. Aztán kiengedte őt a látóköréből, és nekiindult az éjszakába. Elég volt, mondta magában, leszállt a bicikliről, majd izzadt pólójával törölgetni kezdte magát. Még mielőtt becsukta volna az ablakot, átható sikolyt hallott, mintha gyereket gyilkolnának, de ez nem gyermeki sikoly volt – macskáé.

4.

–A-a-ama, a-ama-a-a!

Klárácska? – Katja felébredt – sötétség, ágy –, majd a balján tapogatódzott: Iván nincs itt. Hová mehetett?

–Ma-ama-a! – Felállt, és kilépett a folyosóra. Az irodából kanapé nyikorgására emlékeztető hangok hallatszottak. Dobogó szívvel közeledett az ajtóhoz, és hallgatózott. Nem, ez nem a kanapé, hanem a bicikli.

–Ma-ama-a!

–Már jövök, drágám. Belépett a gyerekszobába, ahol a két lány aludt. Mindketten ki voltak takaródzva. Betakarta őket, megsimogatta a fejüket, és leült a fiatalabbik mellé.

A kis Klára orrocskája éjszakánként gyakran bedugult, ezért felébredt, sírt, ezzel pedig zavarta Mását, akinek természetesen a saját szobájában kellett volna aludnia. Ami korábban így is volt, csakhogy Brina visszatérése után az első emeletről a földszintre költözött a kicsi Klára mellé. Mása maradhatna velem – mondta Brina –, miért ne, Katja, nagyon jól éreznénk magunkat, két fiatal lány, és Mása is nagyon lelkesedett az ötletért: Gyerünk, na, anya! De nem, szó sem lehet róla – Katja nem engedte. Ki tudja, ki mindenki járna fel hozzád, egy fiatal lányhoz? – gondolta. A fűről nem is beszélve, aminek a szagát a múltkor éreztem!