Katie Cotugno

Hogyan szeress?

Ciceró Könyvstúdió

A mű eredeti címe: How To Love

Fordította: Tulics Mónika

Borítóterv: Kühne Andrea

Figure © Arcangel Images

Railling © Trevillion Images

Street scene & design by LBBG

Copyright © 2013 by Alloy Entertainment and Katie Cotugno

© Tulics Mónika, Hungarian translation, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-920-8

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Till Katalin

Jackie-nek, aki minden írásomat elsőként olvasta

[1]
UTÁNA

EGY FÉL ÉLETE JÁROK FOLYAMATOSAN SAWYER nyomában, amikor megpillantom őt a 7-Eleven jégkásagépe előtt az utcán, amint a kirakatüvegen keresztül bámulja a jeges, neonfényű keverőgépet, mintha onnan bentről várná a világegyetem rejtélyeinek feltárulását.

Ha jobban belegondolok, talán valóban ezt várja.

Megállok. Csak nézek magam elé. Rágógumiért és üdítőért jöttem, meg egy doboz állatos kekszért Hannah-nak, de már tudom, hogy üres kézzel fogok távozni. Tizenöt perc múlva jelenésem van a nyavalyás könyvvitelórán. A korábbi zuhé eredményeként víz csöpög az ezer célra használt hajpántomból a kopott linóleumra; kisebb tócsa keletkezik a lábam alatt.

– Helló, Reena. – Csak így, mint mindig. Rajtakaptak.

Épp a kupakot igazítja óvatosan a műanyag pohárra, de soha az életben nem sikerült még senkinek észrevétlenül elsurrannia Sawyer LeGrande mellett, amikor pedig felém fordul, a legkevésbé sem tűnik meglepettnek. A haja szinte kopaszra van nyírva.

– Helló, Sawyer – mondom lassan; hullámok hangja és zúgás keveredik a fejemben.

A mutatóujjamat átcsúsztatom a kulcskarikán, erősen megszorítom, a hideg fém valósággal belepréselődik a tenyerembe. Átfut az agyamon, mennyire igazságtalan ez, ahogy megjelenik itt napbarnítottan és sugárzóan, az isten tudja, hol töltött rengeteg idő után, és összefut velem, aki úgy nézek ki, mint egy lestrapált vízihulla. Nincs rajtam smink. Mindkét térdemen hatalmas lyukak a farmeromon. Legalább öt kilóval több vagyok, mint amikor utoljára találkoztunk, de mielőtt teljes mértékben átérezhetném a megalázottságot, ő lerakja a kezéből a kukoricachipset meg a szárított marhahúst, és szorosan magához ölel. Mintha ez egy teljesen hétköznapi dolog lenne.

Nem változott az illata, ez az első dolog, amit észlelek: szappan és növények vegyesen. Hunyorítok.

– Nem tudtam… – kezdem, de nem tudom pontosan, tudatlanságom mely mozzanatát akarom bevallani, esetleg mindent, tizennyolc évnyi nyilvánvaló igazságok sorát, amit rajtam kívül mindenki tökéletesen átlátott.

– Csak tegnap érkeztem – mondja. – Még nem jártam az étteremben. – Lassú, ferde mosolyra húzza a száját; ezt a mosolyát hetedik óta próbálom kiiktatni az életemből. – Gondolom, egy csomó embernek meglepetést okozok.

– Azt hiszed? – csattanok fel, mielőtt le tudnám állítani magam.

Sawyer már nem mosolyog.

– Nos… igen – mondja. – Azt hiszem.

– Rendben – mondom, mert semmi okosabbal nem tudok előrukkolni.

Tulajdonképpen egyáltalán semmivel nem tudok előrukkolni, és ez mindig is így volt velem Sawyer társaságában, bár azt gondolná az ember, hogy mostanra sikerült ettől a gátlástól legalább részben megszabadulnom. Régen, amikor azonos műszakban dolgoztunk az Antonia’s étteremben, folyton kiejtettem a kezemből a tányérokat, elfelejtettem, melyik rendelés melyik asztalhoz tartozik, összekevertem a számlákat. Egyik este, tizenöt éves voltam ekkor, ő épp a bárban dolgozott, amikor egy nő az egyik asztalomnál egy Sex on the Beach koktélt rendelt, nekem pedig olyan sok időbe telt, amíg bátorságot gyűjtöttem, és ki mertem mondani előtte ezeket a szavakat, hogy a vendég panaszt tett az apámnál a lassú kiszolgálás miatt, amiért aztán este, zárás után takaríthattam a konyhát.

– Anya mondta… – kezdi, de megbicsaklik a hangja. Újra próbálkozik. – Beszélt nekem…

Elképzelem, hogy hagyom a szavakat végtelen ideig lógni a levegőben, akár egy akasztott embert, de végül én vagyok az, aki nem bírja tovább.

– Hannah – adom szájába a szót, és azon töprengek, vajon mi mást mondott neki az anyukája. Nem tudom levenni a szemem az arcáról. – Hannah a neve.

– Igen, persze. – Sawyer kényelmetlenül feszeng, mint aki arra vár, hogy valami történjen. Talán, hogy elé álljak, és azt mondjam: – „Isten hozott, milyen volt az utad? Van egy közös gyerekünk.” – Én azonban szorosan csukva tartom a számat. – Kínlódjon csak egy kicsit – gondolom galádul. – Izzadja csak ki magából a szavakat a változatosság kedvéért.

A Slurpee fényes zöld színű, akár egy űrlény. A hajamtól nedves folt keletkezett a blúzomon. Sawyer félszegen áthelyezi a súlyt egyik lábáról a másikra.

– Szóval anya elmondta.

Állunk ott. Lélegzünk. Hallom magunk körül az áruház zümmögését és csörömpölését; minden hűvös és jégszerűen fényes. A bal válla fölött hatalmas, rikító hotdog-reklámposzter látszik. Valahogy teljesen másképp képzeltem el ezt a találkozást.

– Nos – mondom egy perc múlva, szeretnék lazának tűnni, de tudom, hogy egy világ választ el attól, hogy valóban az legyek. – Jó, hogy összefutottunk. Talán meg kellene vennem, amiért jöttem, vagy inkább… – Szünetet tartok, félresöprök egy hajtincset a homlokomból, felnézek a zümmögő, fluoreszkáló fényreklámokra. – Sawyer, tényleg mennem kell.

Az állkapcsa alig észrevehetően megrándul; olyan apró mozdulat ez, amelyet soha észre nem veszel, ha nem azzal töltötted az egész kamaszkorodat, hogy azt a bizonyos állkapcsot bámultad.

– Reena…

– Jaj, kérlek, ne! – Nem szeretném megkönnyíteni a helyzetét. Nem is akarhatom ezt. Hiszen ő volt az, aki eltűnt, lelépett anélkül, hogy annyit mondott volna: „Viszlát, még találkozunk, szeretlek.” Ő volt az, aki egyszerűen itt hagyott engem. – Figyelj, akármit is akarsz mondani, ne problémázz miatta! Minden jól alakult, érted?

– Nem, nem alakult jól. – Néz rám, és nekem eszembe jut, hogy nézett rám nyolcévesen, tizenegy évesen, tizenhét évesen. Sawyer és én csupán pár hónapja voltunk együtt, amikor elment, de már jóval azelőtt ő volt számomra a világ közepe, és akkor is óriási hatással lett volna rám, ha mi ketten soha nem leszünk egy pár.

Vállat vonok, és körülhordozom a tekintetem a fagylaltokon, a dohány- és chipsautomata termékein. Megrázom a fejem.

– De, nagyon is jól alakult.

– Hagyjuk ezt, Reena! – Sawyer hátrabillenti a testsúlyát a sarkára, ahogy tőlem látta. – Ne nyomd nekem itt a sódert!

– Én ne nyomjam neked a sódert? – Sokkal hangosabban mondom ezt, mint ahogy szerettem volna, és gyűlölöm magam, amiért láthatja rajtam, hogy még most is sokat gondolok rá, hogy mindig magammal hordozom a bőröm alatt. – Mindenki azt hitte, hogy holtan heversz valahol egy sikátorban, Sawyer. Én is azt hittem, hogy holtan heversz valahol egy sikátorban. Szóval talán nem én vagyok a megfelelő személy, akit arra kell kérned, hogy ne nyomja neked a sódert.

Ez durván és higgadtan hangzik, és az én mindenható mágus Sawyerem egy pillanatig annyira gyámoltalannak tűnik, látszólag olyan teljes megbánást tanúsít, hogy majdnem sikerül újból darabokra törnie a szívemet.

– Ne csináld ezt! – parancsolom csendesen. – Nem tisztességes.

– Rendben – mondja, és megrázza a fejét, mint aki hirtelen magához tér. – Nem csinálom.

– Sawyer, én csak… – kezdem, és elhúzom a számat.

– Nagyon jól nézel ki, Reena – mondja, mint aki oroszlánszelídítésre készül; ez az egész annyira szürreális, hogy kis híján elnevetem magam.

– Fogd be a szád! – parancsolok rá, és megpróbálom komolyan is gondolni.

– Most miért? Tényleg. – Mintha lenne egy hatodik érzéke kifejezetten az én gyötrésemre, Sawyer elvigyorodik. – Láthatlak majd még errefelé?

– És mi láthatunk majd téged errefelé?

– Igen – bólint Sawyer. – Azt hiszem.

– Hát… – Lazán vállat vonok, mint akinek nem remeg a karja, mint akinek nem rándult görcsbe a gyomra. Mikor végre-valahára megszoktam, hogy nincs itt. – Én itt élek.

– Találkozni szeretnék a kislányoddal.

– Ő is itt él.

Tisztában vagyok vele, hogy mások is vannak rajtam kívül a helyiségben, normális áruházi vásárlók, akiknek az élete nem vett éles és váratlan fordulatot ezen a reggelen. Egyikük épp odébb tol, miközben a Cheetos pufis zacskókat próbálja megközelíteni. Odakint még mindig zuhog az eső, mintha talán pont a világvége közeledne. Egyenletesen lélegzem, amennyire csak tudok.

– Szia, Sawyer!

– Viszlát, Reena – búcsúzik, és a felületes szemlélő azt hihetné, hogy ez egy ígéret.

[2]
Előtte

– Gin – jelentette Allie diadalmasan, miközben a steppelt ágytakaróra dobta az utolsó kártyalapját, és győzelmes mosollyal emelte fel hegyes állát. – Vesztettél!

– Ó, valóban? – dőltem hátra a párnák közé, és Allie ölébe helyeztem a lábamat. A délután nagy részét a römi egy nevetségesen bonyolult változatába bonyolódva töltöttük, amelyet egy merev és tekervényes házi szabályrendszer szerint játszottunk, és soha nem voltunk képesek elmagyarázni senki másnak, ami tulajdonképpen nem is számított, hiszen rajtunk kívül senki más nem vett részt soha a játékban. – Kiszállok.

– Nem szállhatsz ki, amikor már vesztettél – mondta Allie, és a komód fölé hajolva keresgélni kezdett a laptopomon lévő zeneszámok között. Napfényes popzene szólalt meg az apró hangszórókból, a kedvenc zenei stílusa. – A játéknak ezen a pontján már csupán az… elfogadás lehetséges.

– Dilinyós! – nevettem, és finom mozdulattal eltoltam őt a lábammal.

– Te vagy a dilinyós!

– Anyukád az!

Ott üldögéltünk még egy ideig csendben, kényelmes és meghitt közegünkben. Allie lusta mozdulattal végigsimította a farmerom kirojtosodott szegélyét. A falon a velencei Sóhajok hídját ábrázoló poszter lógott, és egy másik Párizsról, alkonyatkor. Mindkét poszter sarkain apró zsírfoltok látszódtak, a gyurmaragasztó nyomai, amit újra és újra áthelyeztem, amíg pontosan a megfelelő helyre nem kerültek. Középiskolai gólyaévünk tavasza, már-már nyara volt; a világ végtelennek és hihetetlenül picinek tűnt.

– Figyeljetek csak, lányok – jelent meg nevelőanyám, Soledad az ajtóban, sötét haja elegánsan a feje búbjára rendezve. – Roger és Lyd bármelyik pillanatban itt lehetnek – fordult hozzám. – Le tudnál jönni megteríteni? Allie, édesem – folytatta anélkül, hogy megvárta volna a válaszomat (úgyis igent mondok, természetesen; mindig igent mondok) –, itt maradsz nálunk ebédre?

Allie a homlokát ráncolva egy pillantást vetett az ébresztőórára az éjjeliszekrényen.

– Azt hiszem, haza kellene mennem – felelte sóhajtva. Néhány héttel ezelőtt ismét áruházi lopáson kapták: ezúttal egy műanyag napszemüveget és egy selyemkendőt nyúlt le, ezért a szülei most meglehetősen rövid pórázon tartották. – Mindenesetre, köszönöm.

– Jól van – mosolygott Soledad, és kétszer is végigsimította az ajtófélfát, mielőtt megfordult, jegygyűrűje finoman koppant a festéken. – Tegyél fel még egy terítéket, Serena, rendben? – szólt vissza a válla fölött. – Sawyer is átjön ma este, azt hiszem.

Allie és én tágra nyílt szemmel bámultunk egymásra.

– Maradok én is – szólalt meg Allie azonnal, és kihúzta magát, mint egy ágaskodó prérikutya. – Telefonálok… hm, igen, biztosan maradhatok.

Annyira nevettem, hogy kis híján lepottyantam az ágyról, és miközben megpróbáltam összeszedni magam, arra gondoltam, hogy nem ártana egy kevés smink az arcomra.

– Ez annyira nyilvánvaló – mondtam, miközben talpra kényszerítettem magam a szőnyegen, és elindultam az előszoba felé olyan laza mozdulatokkal, mint akinek a mellkasában nem dörömböl a szíve, akár egy légkalapács. – Na, gyere, te félnótás, hajtogathatod a szalvétát.

Lydia LeGrande trópusi viharként robbant be a konyhába húsz perccel később, önbizalommal telten és vaskos nyakláncokkal a nyakában, futó csókot nyomva az arcomra.

– Hogy vagy, Reena? – kérdezte, de nem is várt a válaszomra, miközben egy különleges sajttálat tett a konyhapultra, és lehámozta róla a csomagolóanyagot.

Roger követte, aki egy üveg borral érkezett, figyelemre méltó testtömegét meglepő ügyességgel navigálta, és kezét a hátamra téve köszöntött:

– Szia, csibém! – mondta.

A LeGrande család apa és Soledad legszorosabb barátai, üzleti partnereik az étteremben, ahol mindannyian dolgozunk, útitársaik a keysi nyaralások során, társaik a Holiday Park-beli szabadtéri koncerteken. Legendás, hangos Outburst{1}-partikat rendeztek. Lydia és anya együtt jártak főiskolára. Először is Lydia és Roger mutatta be egymásnak anyát és apát. Aztán amikor anya a szklerózis multiplex kapcsán fellépő komplikációk következtében négyéves koromban meghalt, apát pedig olyannyira lefoglalta Isten ellen irányuló esztelen dühöngése, hogy nem maradt ideje olyan dolgokkal foglalkozni, mint az ebéd vagy a tiszta zoknik, szintén Lydia volt, aki szerződtette Soledadot, hogy költözzön be hozzánk, nem is gyanítva eleinte, hogy a második feleségét vezette el hozzá, ugyanúgy, ahogy korábban az elsőt. Mindez kicsivel több mint egy évtizede történt, és ők azóta is gyakran jönnek hozzánk vacsorára – bár többnyire a fiuk nélkül.

Ma azonban a szerencse velem volt, vagy talán a bolygók együttállása alakult kedvezően számomra, mert mögöttük, minden kétséget kizáróan, Sawyer jelent meg farmerban és pólóban, sötét, hullámos hajjal. Nyakában most is ott lógott az apró, megkopott és szinte súlytalan félhold medál, amelyet mindig viselt.

– Figyelj csak! – szólította meg apa köszönésképen, amint belépett a teraszról, ahol épp a grillsütőt üzemelte be. Allie és én még terítettünk; Allie egy csomó villát fogott marokra. – Van egy felvétel, amit szeretném, ha meghallgatnál. Vadonatúj felvétel. Herbie Hancock. Gyere csak velem!

– A fiam nincs túl jó hangulatban – dörmögte Roger figyelmeztetően, de Sawyer puszival köszöntötte Soledadot, odabiccentett apának, és követte a nappaliba, ahol a zenelejátszó állt.

Sawyer apa keresztfia, aki a házunk zsúfolt folyosóin rohangálva nőtt fel; apától tanult meg zongorázni több mint egy évtizeddel ezelőtt.

– Szia, Reena! – biccentett felém szórakozottan, amikor elment mellettem, elég közel ahhoz, hogy érezzem langyos szappanillatát. Pár nappal ezelőtt találkoztam vele az étteremben. De vacsorára szinte egy éve nem jött át hozzánk.

– Szia – nyeltem nagyot, a szívem pedig olyan hevesen ugrált a bordáim mögött, mint kavics az ablaküvegen.

Sawyer két évfolyammal feljebb járt a suliban, harmadéves középiskolás volt, bár sokkal idősebbnek tűnt, közelebb a bátyám, Cade korához, mint az enyémhez. Ez mindig is így volt, amennyire vissza tudok emlékezni; mintha már ezer másik életet végigélt volna. Az étteremben rendszerint a bárpult mögött állt, nagyon stílusosan tudott viselkedni, ha olyan kedve volt, és többnyire egyáltalán nem vett tudomást rólam: nem rosszindulatból, hanem valahogy úgy, ahogy elmész egy épület falára ragasztott hirdetés mellett, pedig naponta látod. A táj része voltam, beleolvadtam a környezetbe, megszokott tartozék, amely a puszta szem számára teljesen láthatatlan.

Allie viszont, hát, Allie-t nehéz volt nem észrevenni.

– Szia, Sawyer – köszönt neki, csinos fejének mozdulatára előreomlott hullámos haja. Átöltözött, kölcsönkérte az egyik felsőmet: egyszerű fekete pólót, vékony vállpántokkal, semmi különleges. A vállát szeplők borították a napozástól. – Rég találkoztunk.

Sawyer megállt, és némi érdeklődéssel végigmérte. Roger Soledaddal volt a teraszon, apa már eltűnt a nappaliban. Lydia otthonosan tett-vett a konyhában, mint általában, épp az evőeszközös fiókban keresgélte a sajtjaihoz passzoló késeket. Allie pedig csak mosolygott.

Én figyelmesen szemléltem az eseményeket. Ismerték egymást, persze, találkoztak már családi összejöveteleken, szülinapokon, ballagásokon. Gyakran elmentek egymás mellett az iskolai folyosón. Ennek ellenére nem voltak barátok, legalábbis nem volt tudomásom róla, épp ezért lepődtem meg annyira, amikor Sawyer lassan könnyed mosolyra húzta a száját.

– És valóban – mondta Allie-nek, felé fordítva az arcát –, rég találkoztunk.

[3]
Utána

– Sawyer LeGrande itthon van.

Dühös vagyok, amikor két teljes órával a tervezett időpont előtt berobbanok a házba, egy kézigránát kecsességével és kiegyensúlyozottságával érkezem haza az áruházból, és csörtetek be a konyhába. Fejveszett köröket róttam a még mindig bibliai léptékű felhőszakadásban, mint akinek meggyőződése, hogy ha megáll, valami rossz történik: mintha a szerencse a mozgásban lévőknek kedvezne, és minden összeesküdött volna ellenem. Odakint a pálmafák esedezve hajlongtak, és három piros lámpát is elkaptam.

– Tessék? – kapja fel a fejét Soledad.

Sárgarépát aprít a konyhapultnál, a kése a kagylóban landol; halkan káromkodik egyet spanyolul, mielőtt hüvelykujját a szájába kapja. Hannah, aki az etetőszékében ül, és hámozott paradicsomot majszol apa kertjéből, visítani kezd.

Picike, sötét hajú és szenvedélyes a lányom; ha mindent belead, az ordítását egy nála tízszer nagyobb lény is megirigyelheti.

– Mama! – jajveszékel, és hosszan elnyújtja a végét, mint akivel csúnyán elbánt a világ.

Ölbe kapom, szorosan magamhoz ölelem, és járkálni kez-

dek vele fel-alá, akár egy ideges nagymacska, nőstényoroszlán vagy hiúz.

– Nincs semmi baj – hazudom neki, és mindenfélét suttogok a fülébe, amíg megnyugszik, miközben nyálas pép csorog ki pufók ökléből. – Ez ijesztő volt, tudom, de nincs semmi baj.

Hátranézek a nevelőanyámra, aki még mindig a véres ujját szopogatja, és kétkedő tekintettel bámul rám.

– Sawyer LeGrande – ismétlem meg még egyszer, ha netán kétsége támadna, hogy arról a Sawyerről beszélek. – A jégkásagép közelében lóg.

Soledadnak szüksége van egy kis időre, hogy feldolgozza a hallottakat, aztán megkérdezi:

– Milyen ízűt választott?

– Milyen ízűt választott? – nézek rá döbbenten.

– Igen, ezt kérdezem.

– Mi a francot akarsz ezzel a kérdéssel?

– Légy tekintettel rá! – figyelmeztet, én pedig bűntudattal telve nézek Hannah-ra.

A lányom már totyog és csacsog, hihetetlen mohósággal próbálja magába szippantani a világot, és én tudom, hogy csupán idő kérdése, és az óvodában megkérdezi majd az óvónőtől, hogy miért olyan csapnivaló a tízórai.

– Sajnálom – mormolom, és puszit nyomok a meleg, pelyhes kis fejére, miközben ő paradicsomot ken az arcomra –, a mamád piszkos szájú.

– Nem mentél órára? – kérdezi Soledad, és én épp belelendülnék, hogy elmagyarázzam neki, jelen pillanatban hol található a közösségi fősuli a prioritási listámon, amikor a hátsó bejáraton belép a bátyám, apával a háta mögött. Hirtelen beugrik, hogy ma délután vezetőségi ülés volt az étteremben.

– Hölgyeim – üdvözöl minket Cade. Futólag végigmér, aztán a hűtőszekrény felé veszi az irányt. Régen középcsatár volt az iskolai focicsapatban, de a mai napig úgy tömi magába a kaját, mintha meccsre tankolna fel. – Reggel összefutottam Aaronnal az edzőteremben.

Rá se hederítek, úgy teszek, mintha meg sem hallanám, amit a fiúmról mond.

– Tudtad, hogy Sawyer itthon van? – kérdezek vissza. Képtelen vagyok uralkodni a hangomon, szinte hisztérikusan beszélek; mély levegőt veszek, ringatom Hannah-t a csípőmön, és megpróbálom összekapni magam. – Tudtad?

– Nem – vágja rá Cade azonnal, de nem néz a szemembe, én pedig érzem, hogy bizseregni kezd a tarkóm. Homlokát ráncolva vizsgálja a hűtőszekrény tartalmát, úgy tesz, mintha valami rendkívül fontos dolog történne odabent. – Megittad a narancslevet? – kérdezi.

– Cade, még egyszer megkérdezem…

– Mit? – Most már dühös rám, ingerült. – Nem tudtam, pontosabban…

– Cade!

– Reena! – lép közénk apa, mintha hét- és tizenkét évesek lennénk, nem pedig tizennyolc és huszonhárom, mintha attól tartana, hogy valamilyen kistesós támadásba lendülök, mondjuk, sípcsonton rúgom vagy fejbe kólintom a bátyámat. Mintha nem épp a saját gyerekemmel az ölemben állnék itt mellette. – Elég legyen – mondja, és én feldühödök rá.

Apa és Sawyer apukája gyerekkoruk óta jó barátok; közösen vásárolták az éttermet több mint egy évtizeddel ezelőtt, egymás fiainak keresztszülei. Nincs az az isten, hogy Sawyer

LeGrande úgy lépje át a floridai államhatárt, hogy arról az én apám ne tudjon.

– Na és te? – nézek rá követelőn, miközben megpróbálok uralkodni magamon. A haja őszül a halántéka környékén. Hannah elégedetlenül fészkelődik a karomban. – Neked tudnod kellett.

– Igen, tudtam – bólint apa, és állja a tekintetemet. Apa soha nem hazudik.

– És nem mondtad el nekem?

Nem válaszol egy ideig, mintha töprengene. Az ingét nedves esőfoltok tarkítják.

– Nem mondtam el – mondja végül.

Ez persze nem új információ, mégis ütős: szinte fizikai ereje van, akár egy aprópénzzel teletömött párnahuzatnak vagy az Úr által küldött negyvennapos özönvíznek.

– És miért nem? – kérdezem, és ez sokkal szomorúbban hangzik, mint ahogy szeretném.

– Reena!

– Soledad, kérlek.

– Nem mondtam el, hogy itt van – mondja apa lassan, és úgy áll ott, mint a nyugalom megtestesítője –, mert azt reméltem, hogy nem marad.

Hát, igen. Mindhárman engem néznek, várnak. Soledad a kezét a szívére szorítja. Cade még mindig a hűtőszekrény előtt áll, teste csupa izom, éberen figyel.– A narancslé az oldalsó rekeszben van – vetem oda végül, és fölmegyek a lépcsőn lefektetni Hannah-t.

[4]
Előtte

– Lassan túl öregek leszünk már ehhez – jelentette ki váratlanul Allie.

Az egész délelőttöt hintázással töltöttük Allie szüleinek hatalmas, makulátlan kertjében, a háztól legtávolabb eső sarokban, csak mi ketten, pont úgy, mint mindig, Allie aranysárga haja a földet söpörte, amint hátrahajolt a hintán, amennyire csak bírt.

– Már túl öregek vagyunk hozzá – mondtam.

Hason feküdtem, fejjel lefelé a műanyag csúszdalapon, a térdem behajlítva, kezemmel sikertelenül próbáltam legalább egyetlen pitypangot vagy lóherét felfedezni a fűben. Allie papája fanatikusan gondozta a pázsitot. Tizenöt évesek voltunk azon a nyáron, még nem vezettünk, így aztán rendszeresen fuvarokat kunyeráltunk Allie idősebb barátaitól.

– Ez a nagy helyzet, úgyhogy fogd be a szád, és hintázz.

– Rendben – felelte Allie nevetve. – Lehet, hogy megfogadom a tanácsodat.

Aztán, ahogy jobban átgondolta a dolgot, hevesen megrázta a fejét, és pontosított:

– Nem akarunk kávézni?

Összeráncoltam a szemöldökömet. Perceken belül túl nagy lesz a forróság a heverészéshez, de Allie azért rukkolt elő a kávézós ötlettel, mert a barátnője, Lauren Werner a Bump and Grindben dolgozott, és tőle ingyen kaphattunk jegeskávét, én viszont ki nem álltam Lauren Wernert.

– Te akarsz kávézni?

Allie egy pillanatra eltöprengett a kérdésen, szeme összeszűkült a hatalmas, teknőcszínű napszemüveg mögött:

– Nem – vallotta be végül beletörődő sóhaj kíséretében. – Egyszerűen el szeretnék menni valahová.

Épp egy kora délutáni mozielőadást akartam javasolni, vagy egy kávét, de inkább a könyvesboltban, amikor Allie mamája jelent meg a konyhai tolóajtóban. Az ő haja is pont olyan tökéletesen szőke volt, mint Allie-é, csak a tarkóján praktikusan rövidre nyírva.

– Lányok! – kiáltotta az ajtófélfának támaszkodva, miközben meztelen lábfejét megemelve a másik térdét vakargatta. – Sütöttem muffint, ha éhesek lennétek.

– Nem vagyok oda érte – vágta rá egyből Allie. – Csupa lenmag az egész.

– Ne mondd ezt neki! – kiabált vissza Allie mamája. Mrs. Ballard hallása vetekszik egy denevérével. – Nem igaz, különben. Inkább kóstolj meg egyet, Reena!

– Rendben – egyeztem bele azonnal. Általában könnyen meg lehet győzni, ráadásul pisilnem is kellett. Feltápászkodtam a csúszdáról, és elindultam a ház felé a mély, világoszöld fűben; a hőség szirupos falként vett körül már ezen a délelőtti órán is. – Jövök.

– Hozd ki a kártyát is! – szólt utánam Allie, mint aki hirtelen elfelejtette előbbi terveit. Azon a nyáron csupa öreges kártyajátékkal szórakoztattuk magunkat: bridzs, pinochle, euchre{2} és kőr dámázás volt műsoron. Allie találta ki a tematikát az előző nyarak mintájára, amikor például a francia fonott copfok készítése, illetve a Katharine Hepburn-filmkánon került terítékre. – Ja, és papírt és ceruzát is!

– Mást esetleg – néztem vissza rá a vállam fölött –, felség?

Allie széles, dilinyós vigyorral válaszolt, és egyik lábáról felém rúgta a strandpapucsát.

– Lééégy szíves!

– Majd meglátom.

Pisiltem, és magamhoz vettem a kártyapaklit a hálószobából. Kinyitottam a komódon álló sminkes dobozát, beletúrtam: a héten beszerzett Risky Business szájfényt kerestem. Találtam egy doboz szemhéjfestéket és néhány tampont, de a szájfény nem került elő. Épp abba akartam hagyni a keresést, amikor az ujjaim egy vékony zsinórra fűzött, megkopott, ezüst félhold medált tapintottak ki, amelyről azonnal, gondolkodás nélkül – ahogy az ember a saját arcát ismeri fel a tükörben – tudtam, hogy Sawyer LeGrandé.

Hunyorogtam, és nyeltem egy nagyot. Csak álltam ott, nem is tudom, mennyi ideig, a légkondicionáló halkan zümmögött a háttérben, csupasz lábam belesüppedt a halványszürke padlószőnyegbe, amelyen még látszottak a bejárónő, Valencia takarításának friss porszívónyomai. Végül kiosontam a szobából, és átsurrantam Mrs. Ballard háta mögött, aki egy papírtányéron két lenmagos-áfonyás muffint tartott a kezében, amelyeknek a gondolatától most hirtelen hányingerem lett.

Allie felnézett, amikor közeledtem. Most épp a gyűrűn lógott, és egymás után többször átfordult, ahogy kisebb korunkban csináltuk, napbarnított lábaival lendítve át magát.

– Hol vannak azok a mérgező muffinok? – kérdezte, aztán, ahogy meglátta az arckifejezésemet: – Mi van veled?

Magam előtt tartottam a nyakláncot, mintha radioaktivitást sugározna; a medál ide-oda himbálózott.

– Ezt loptad? – kérdeztem, még a magam számára is éles hangon.

Allie elengedte a fogantyúkat. Az arckifejezése most olyan volt, amilyennek még soha nem láttam: szinte vádló, mintha leeresztett volna egy biztonsági rácsot.

– Te kutattál a cuccaim között? – kérdezte.

– Hogy mit csináltam? – bámultam rá riadtan. Allie és én mindig átnéztük egymás dolgait, ez nem jelentett problémát. Simán fel tudta volna sorolni fejből az íróasztalom fiókjainak tartalmát. – A szájfényt kerestem.

– Ó – pislogott Allie, és hirtelen ismét normális volt, mint azelőtt. Előkotorta a szájfényt a rövidnadrágja hátsó zsebéből. – Tessék.

– Köszönöm. – Kentem belőle az ajkamra, és még mindig csak néztem ki a fejemből. Ahogy visszanyújtottam neki a szájfényt, az ezüst hold lecsúszott az ujjamról, Allie pedig szinte észrevétlenül, mintha bűvészmutatványt hajtana végre, kivette azt is a kezemből. – Szóval? – nógattam. – Loptad?

– Hogy loptam-e? – ismételte meg a kérdésemet. – Mit gondolsz? Szerinted mi vagyok én, valami őrült kleptomániás?

– Ó, mintha soha nem loptál volna semmit korábban.

Allie oldalra billentette a fejét, mintegy beleegyezően.

– Valójában a szájfényt loptam – ismerte el.

– Tessék? – kérdeztem. – A bevásárlóközpontban? Azt hittem, fizettél érte.

– Csak mondtam, hogy fizettem érte – vonta meg a vállát. – Te épp a parfümöket szagolgattad.

– Ó, az isten szerelmére! – Levágtam magam a pázsit közepére, hátradőltem és figyeltem a tiszta, könyörtelen eget. A levegő olyan volt, akár egy nedves lepedő. – Le kell szoknod erről!

– Tudom – felelte, és mellém feküdt. Egy percig egyikünk sem szólt egy szót sem. Hallottam a gyomra korgását és egy darázs halk zümmögését a közelben.

– Al – szólaltam meg végül, és próbáltam normál hangnemben beszélni, nehogy a bennem tomboló enyhe hisztérikusság érezhető legyen. Allie és én a legjobb barátnők voltunk négyéves korunk óta. – Hogy került ide az a nyaklánc?

Allie sóhajtott, mint aki a béke jeleként fehér zászlót lobogtat, mint aki tudja, hogy addig kínozom, ameddig kiszedem belőle az igazságot, ezért egyszerűbb, ha azonnal elmondja.

– Nem loptam – közölte.

Éreztem, hogy minden levegő kimegy belőlem, és szédülök, annak ellenére, hogy a földön fekszem.

– Nem is gondoltam, hogy loptad – jegyeztem meg, és ahogy kimondtam, rájöttem, hogy ez igaz. – Ő adta neked?

Allie bólintott. Az oldalára fordult, egyik hegyes könyökére támaszkodott, és a szemembe nézett.

– El akartam mondani neked – bökte ki végül. – Csak nem tudtam, hogyan.

A kezemet a szememre szorítottam, amitől hirtelen színes tűzijátékot láttam, mintha felrobbant volna valami a fejemben.

– Sawywer LeGrande neked adta azt a nyakláncot – ismételtem meg, és kis híján elröhögtem magam, annyira képtelenül hangzott így, kimondva. – Mióta lógsz te Sawyer LeGrande-dal?

A hangom most is őrülten éles volt, de Allie csak vállat vont:

– Néhány hete.

– Néhány hete?

– Talán három?

– Három? – ültem fel hirtelen, és most aztán tényleg szédültem. A kertben óriási volt a hőség. – És mi csak most beszélünk erről?

– Ó, hagyd már ezt, Reena! – mondta feltápászkodva. Az arca piros volt, és kihívást éreztem a hangjában. – Mintha veled a világon a legegyszerűbb lenne megbeszélni a dolgokat. Főleg ezt.

– Ez nem igaz – feleltem. – Ez nem igaz, és nem szép dolog…

– Sajnálom – vágott a szavamba, menteni próbálva a helyzetet. – Igazad van. Sajnálom. Meg kellett volna említenem neked.

– Meg kellett volna említened nekem?

– Figyelj, mi lenne, ha nem ismételnél meg minden mondatomat?

– Nem ismét… – állítottam le magam még időben. – Al, nem akármilyen srácról van szó, hanem Sawyer Le…

– Mire vagy kíváncsi?

– Mire vagyok kíváncsi?

Csak álltam, és bámultam rá tátva maradt szájjal, ostobán. Fogalmam sem volt, mit kérdezzek. Abszurd módon, szinte kétségbeesve úgy éreztem, hogy mindjárt elbőgöm magam.

– Jaj, na! – mondta halkan, és megbökött a térdével. Allie utálta, ha valaki dühös volt rá; egyszerűen nem bírta elviselni. – Ne nézz már rám így! Legalább te ne!

– Nem nézek rád sehogyan – mondtam neki. – Én egyszerűen csak… nézlek.

– Elég különös az arckifejezésed.

– Nincs benne semmi különös – nevettem fel furcsa kis vakkantással, amely egyáltalán nem hasonlított a megszokott nevetésemhez, ezt én magam is hallottam. – Ilyen az arcom, tudod?

– Egyáltalán nem ilyen az arcod – javított ki. – Figyelj! Mi egyszerűen csak együtt lógunk. Ő Lauren barátja. Egyik nap összefutottunk a Bump and Grindben, és ő megkérdezte, hogy akarok-e, tudod…

– Hogy akarsz-e mit pontosan?

– Hogy akarok-e lógni vele. Nem nagy ügy, tényleg. – Allie most hirtelen kicsit alaposabban szemügyre vett, mint akinek hirtelen szöget ütött a fejében egy gondolat. A füle hegye vörös volt a naptól. – De most nem vagy ettől túlzottan kiborulva, igaz? – kérdezte. – Tudom, hogy mindig viccelődünk, hogy mennyire menő srác, meg minden, de ugye, te nem… úgy értem, ha te tényleg odavagy érte…

– Nem vagyok – tiltakoztam azonnal, mintha a megfelelő nyomatékkal kimondott hazugság egy picit igazabbá válna.

Az agyam pontosan tudta, hogy Allie-nek igaza van: híres voltam arról, ahogy az érzelmeimet megtartottam magamnak. Ha ő magától nem jött rá, milyen mérhetetlen érzelmeket táplálok Sawyerrel szemben, akármilyen érzelmek legyenek is azok, annak nagy valószínűséggel én voltam az oka, aki remekül palástoltam mindezt.

Most már viszont, ahogy ott ültem a kertben, mint száz korábbi nyári reggelen, túl késő lett volna elmondani neki – főleg, ha Sawyer már őt választotta. Főleg, ha ők már egymást választották. Az egyetlen dolog, amit most tehettem, az volt, hogy megvédem magam a hazugsággal.

– Teljesen rendben van – közöltem hanyag vállrándítással. – Pontosan azt kell csinálnotok, ami boldoggá tesz benneteket.

Valószínűleg folytattam volna – például felajánlottam volna, hogy majd segítek nekik kiválasztani az esküvői étkészletet –, de szerencsére Mrs. Ballard épp megjelent a szúnyoghálós ajtónál. A hangja úgy hasította át az üres udvart, mint egy autókürt.

– Lányok! – Ezúttal ideges és türelmetlen volt a hangja. Azon töprengtem, vajon mennyit hallott a beszélgetésből. – Akkor most kéritek ezt, vagy sem?

– Nem kérjük, anya! – kiáltotta Allie, aztán várakozó tekintettel fordult vissza hozzám. De én már álltam, leporoltam a rövidnadrágomat, arcomra pedig könnyed, mesterkélt nyugalmat erőltettem.

– Én kérem – jelentettem ki, noha valójában nem kértem. Átvágtam a pázsiton, hosszú, sötét hajamat tűzte a nap. – Jövök – mondtam, és ott hagytam Allie-t.

[5]
Utána

Este, amint Hannah-t lefektettem, lemegyek a lépcsőn, miközben azon töprengek, hogy nem ártana olvasgatnom egy keveset az iskolai tananyagot a kerti kempingasztalnál. Kint párás és latyakos minden, rengeteg a szúnyog, de összességében nem rosszabb ez, mint bármelyik másik este, és különben is, most valahogy nem találom a helyem a négy fal között.

Esténként rengeteg időt töltök itt kint, valójában a házhoz láncolva, hogy halljam, ha a gyerek mozgolódik; a lábam egy széken pihen, egy vicces gyíkocska pedig fel-le futkározik a narancsfa törzsén. A nedves levegő hullámossá teszi a könyveim lapját. Az iskolai dolgokkal foglalkozom, vagy csak kattintgatok a Facebookon, beszélgetek Soledaddal, ha épp beszédes kedvében van. Időnként írni is próbáltam itt, mielőtt végül feladtam és úgy döntöttem, hogy nem gyötröm tovább magam ezzel – az üres képernyő olyan volt számomra, mint egy rideg vádaskodás a középiskolás énem részéről: számtalan dolog van, amit valamikor meg akartam csinálni, de végül nem került rá sor.

Ma este azonban apa miatt vagyok kint. Most is szorgosan ügyködik a kertben, szedegeti a levéltetveket a paradicsompalántáiról; rendszeresen gondozza az udvart, amióta Cade és én kicsik voltunk. Sarah Vaughant hallgat a konyhaablakon keresztül. Tenyere ráncaiba belekeményedett a sár.

Kis híján megfordulok és elhúzom onnan a csíkot; természetesen még mindig haragszom rá a korábbiak miatt, csakhogy ezt a mozzanatot nem lehet csak úgy kiemelni a teljes történetből. Már a találkozás pillanatában tudtam, hogy Sawyer feltűnése a városban mindenféle kellemetlenséget hoz majd felszínre apánál, s a puszta közelségétől elönt a frusztráció és a szégyen oly ismerős hulláma. Egy pillanatra ismét tizenhat éves vagyok, terhes és reménytelen, a jövőmre vonatkozó gondos tervek mind szertefoszlottak, mint ahogy a száraz szél fújja szét a fűmagot.

Mindazonáltal, ez mind a múlt.

– Hogy megy a munka? – kockáztatom meg mégis átvágva az udvaron, hogy a közelébe kerüljek. A pala langyos a talpam alatt.

Apa rám néz, majd visszafordítja a tekintetét a magas, nyurga palántáira. Az orvosa szerint a kertészkedés jót tesz a szívének, de nem ezért csinálja.

– Minden rendben van, feltételezem – mondja sóhajtva, miközben a hüvelykujjával egy érdes, zöld levelet dörzsölget. – Aggódom a rothadás miatt. – Figyelem, ahogy odébb lép a cukkinikhoz, a fényes sárga nyári tökökhöz. Soledad rózsabokrai a legvégén következnek majd, mint mindig: megmetszi őket, hogy ne másszanak fel a ház falára, és ne lepjenek el mindent, akár egy tündérmesében.

Réges-régen volt a kertünkben egy medence is, de apa – a magas fenntartási költségekre és a gyerekkori vízbe fulladási statisztikákra hivatkozva – elszállíttatta, amikor kicsik voltunk.

– Ráadásul – mondta akkoriban – Roger és Lydia mindig örömmel látnak benneteket maguknál. Használhatjátok a medencéjüket, amikor csak akarjátok.

És valóban, Cade és én órákat töltöttünk náluk, amikor gyerekek voltunk: ugráltunk az ugródeszkáról, és hatalmas bukfencekkel érkeztünk a kristálytiszta vízbe. Megpróbálom magam elé képzelni, ahogy megjelenünk ott Hannah-val és a fürdőruháinkkal. „Átugrottunk úszni egyet.” Megérné már csak azért is, hogy lássam Lydia arckifejezését.

– Mi az? – kérdezi, miközben átlép a cseresznyepaprikákhoz. A metszőolló könnyedén csattog a kezében.

– Tessék? – kapok észbe hirtelen.

– Mi ez az önelégült mosoly?

– Ó! – Észre sem vettem, hogy engem méreget. Sejtem, hogy ő nem lenne túlzottan lenyűgözve attól, amit elképzeltem. – Nem volt szándékos.

Amikor elmondtam apának, hogy terhes vagyok, tizenegy héten keresztül nem beszélt velem. Nem haragszom rá túlzottan emiatt: a szülei meghaltak, amikor hétéves volt, őt pedig a Louisiana állambeli Saint Tammany plébánia apácái nevelték fel. Ő maga is papnak készült mindaddig, amíg nem találkozott anyával; péntekenként gyónni jár, és egy Szent Kristóf-medált hord az ingében. A szívét tekintve zenész, de a lelke olyan, akár a legszigorúbb ministránsfiúé. Az a tény, hogy nem küldött zárdába, amíg megszültem a kislányomat, minden bizonnyal csakis Isten könyörületességének bizonyítéka, akihez annyit imádkoztunk ebben a házban.

Hannah születése után jobb lett a helyzet – hogy jobb lett, azt kétlem valójában, viszont talán kevésbé láthatóvá váltam csökkenő méreteimmel –, az elmúlt egy évben pedig kissé nehézkes fegyverszünetet kötöttünk. Sawyerrel szemben táplált dühe ezzel ellentétben gyakorlatilag végtelen, és egyáltalán nem lep meg, hogy legendás pasim visszatérésével a túlcsorduló érzelmekre én számíthatok majd.

Vezeklés ez, ha úgy tetszik. Rendben van.

– Itt, kint akartam olvasgatni még egy ideig – mondom végül, mert semmi más nem jut eszembe. Egyik kezemmel még mindig a tankönyvet szorongatom.

– Túl sötét van ahhoz, Reena – ráncolja apa a homlokát.

„Menj be innen”, ezt akarja mondani. Nem tudom megmagyarázni, miért érzek kényszert, hogy visszavágjak.

– A levéltetvek begyűjtéséhez is túl sötét van – válaszolom.

Ismét sóhajt, mintha szándékosan nehezíteném a helyzetét, mintha nem akarnám megérteni a lényeget.

– Nos – mondja rövid szünet után, és amikor végre felém fordul, olyan halkan beszél, hogy hallom a szomszéd kerti locsolófejének végtelen sziszegését. – Azt hiszem, igazad van.

[6]
Előtte

– Égő vagyok! – szólt bele Allie a telefonba, amikor fölvettem a kagylót; majdnem egy hete nem jelentkezett. Ültem az ágyamon, és az utazási magazinokat lapozgattam, amelyeket Soledad hozott a könyvesboltból. Épp Provence piacait jártam be képzeletben, esetleg Kauai szigetének valamelyik eldugott öblében ültem a strandon. – Abszolút tartozom neked egy telefonnal.

– Nem vagy égő – mondtam, pedig azt gondoltam, hogy azért egy kicsit égő. Nyár vége volt. Pár napon belül kezdődött a másodév. Az augusztus különös, magányos állapotban telt: sokat pasziánszoztam, és rengeteget voltam egyedül. – Elfoglalt vagy, én megértem.

– De igen, égő vagyok – szállt vitába Allie. – A legrosszabb barát vagyok, és rettenetesen hiányzol. Gyere át hozzám! A szüleim valami céges jótékonysági partira mennek ma este. Gyere, kérlek! – mondta, amikor érezte, hogy tétovázom. – Rá fogsz jönni, mennyire szeretsz.

Egy pillanatig gonoszul arra gondoltam, hogy más tervekre hivatkozva visszautasítom a meghívást, és egy újabb estét töltök az Esküdt ellenségek ismétlésrészek nézésével Soledad társaságában, de végül túl sivárnak tűnő lehetőségként elvetettem az ötletet, ráadásul nekem is rettenetesen hiányzott Allie.

– Rendben – egyeztem bele egy idő után; végigpörgettem a képes utazási magazint, és a földre hajítottam. – Persze hogy átmegyek.

Végigbicikliztem az ismerős utcákon Allie szüleinek házáig; minden zöld volt és párás, akár egy esőerdőben. A bicikligumik néha megcsúsztak az aszfalton. A biciklit a garázs oldalához támasztottam, és lustán vakargattam egy szúnyogcsípést a kulcscsontomon, miközben arra vártam, hogy Allie kinyissa az ajtót.

Helyette Lauren Werner nyitott ajtót.

– Serena! – mondta gumicukorszerű, amolyan fanyar és tétován ragacsos, minden természetességet nélkülöző hangon. – Nem tudtam, hogy átjössz.

Néztem őt egy ideig, testhezálló felsőjét és aranybarna haját.

– Hát, igen – mondtam végül. Kinyúlt farmer volt rajtam, aminek a szárát térdig feltűrtem, fehér Hanes póló, amely még a bátyámé lehetett, és Birkenstock klumpa. – Én sem, hogy itt vagy.

– Itt van valahol Allie is – tájékoztatott, és úgy vezetett be az előszobába, mintha most jártam volna ott először életemben, mintha meg kellett volna mutatni nekem, merre van a mosdó, és hogy hová akasszam fel képzeletbeli kabátomat. Némán követtem. A nappaliban fél tucat, a suliból ismerős fiatallal találtam szemben magam, talán egy vagy két osztállyal jártak fölöttünk – az egyik lánnyal együtt jártunk kémiaórára, egy másik srác a Bump and Grindben dolgozott pultosként. Láttam, hogy a konyhában is vannak néhányan: nem volt nagy buli, az egyértelmű, de ahogy ott megjelentem, az olyan volt, mintha egy álomba érkeztem volna, amelyben felismered ugyan a helyszínt, de mégis hátborzongatóan más, pedig minden csak egy egészen picit különbözik a valóságostól. – Mindig kimegy a fejemből, hogy ti, ketten barátnők vagytok.

– Hát, igen – motyogtam tétován, és próbáltam nem tudomást venni közönséges rosszindulatáról, közben pedig megőrizni a tartásomat. Nem működött a légkondi, a lakásban meleg és rendkívül nedves volt a levegő, akár egy akváriumban. – Barátnők vagyunk.

Csak ebben a pillanatban jelent meg Allie kipirulva és vigyorogva, és vékony karjaival átölelte a nyakamat.

– Szia! – köszöntött, és abban a pillanatban láthatólag annyira örült a találkozásnak, hogy elfelejtettem minden sérelmemet, és visszamosolyogtam rá. Allie ilyen volt, és ez volt az egyik ok, amiért annyira szerettem: amikor a belőle áradó félelmetes kinetikus energiának tárgyává tette, úgy érezted magad, mintha elárasztana a napsütés. – Hát itt vagy!

– Itt vagyok – mondtam, és hagytam, hogy körbetáncoljon örömében. – Tudod – folytattam, amikor befejezte; úgy döntött, hogy ennyi tánc elég volt mostanra, és finoman vezetni kezdett az ebédlő felé –, talán megemlíthetted volna a telefonban, hogy a fél iskola nálad vendégeskedik, mert akkor legalább le tudtam volna fürödni.

– Nem értem, miről beszélsz – jelentette ki a homlokát ráncolva. – Imádni való vagy.

– Úgy nézek ki, mint egy tizenkét éves.

– Művészies vagy, és nagyon dögös.

– Hagyjál már! – horkantottam. – Nem vagyok művészies, és dögös sem…

– Szia, Reena!

Felkaptam a fejem, körülnéztem, és megpróbáltam minél halkabban kapkodni a levegőt: Sawyer állt mögöttem, farmerban és pólóban, bőrkarkötővel a csuklóján. Műanyag poharat lóbált a kezében a pereménél fogva.

– Szia! – köszöntem vissza.

Tulajdonképpen elég gyakran találkoztam Sawyerrel, amikor az éteremben lógott, amikor vasárnaponként előttünk ült a templomban, vagy otthon, amikor leckéket vett apától. Bármennyit is gondoltam rá – és hát igencsak sokat gondoltam –, racionálisan megfontolt és összeszedett maradtam, valahányszor csak a közelembe került, nehogy megégessem magam, és ezáltal az egész életemet elviselhetetlenné tegyem.

Allie konyhájában azonban még soha nem találkoztam vele. Soha nem láttam még, amint lezserül átkarolja Allie vállát, másik kezével pedig félresimítja a haját. Ahogy most néztem, az lassú volt és fájdalmas, akár egy izomhúzódás. Halvány gőzöm nem volt, hová is nézhetnék.

Végül megoldódott a dolog, mert ők ketten odébb sétáltak anélkül, hogy Sawyer a legkisebb erőfeszítést tette volna; egyszerűen csak hátralépett, Allie pedig követte, akár egy mágnes vagy egy magas frekvenciás hang.

– Hozz magadnak egy italt, és gyere le az alagsorba – szólt vissza nekem Allie szórakozottan. – Pár perc múlva indul a sörivó játék.

Aztán már ott sem volt.

Pár pillanatig csak álltam ott. Megpróbáltam nagyon-nagyon nyugodtnak tűnni. Végül átbújtam a pultnál álldogáló két lány között, kiléptem a tolóajtón, és átvágtam a fedett teraszon, kikerülve a ház hátsó oldalán rögzített reflektor által megvilágított területet. A hinták felé indultam, amelyek még nedvesek voltak a délutáni felhőszakadástól, a levegő pedig még mindig annyira párás volt, hogy úgy éreztem, pókhálót lélegzek be.

Leültem.

Nem mondanám, hogy szégyenlős voltam. Soha nem ez volt a probléma. Egyszerűen csak nem tudtam, hogyan kell ezt csinálni, az iskolai trécselést és fecsegést. Ráadásul nem is különösebben akartam megtanulni. Cade világéletemben gyötört, amiért teljes mértékben képtelen voltam egy vagy két barátságnál többet egyszerre fenntartani. Az a tíz perc Allie zsúfolt konyhájában olyan érzést keltett bennem, mint amikor egy vadállat egy teljesen idegen közegbe csöppen, például egy tigris a tundrára vagy egy pingvin az erdőbe. Nem voltam népszerűtlen, ha precíz akarok lenni. Egyszerűen csak… hiányoztak az eszközeim.

Más volt a helyzet, amikor Allie ott volt mellettem, és segített megvívni a harcaimat, gondoltam, ahogy ott ültem. Ha úgy éreztem, hogy nem tudok megszólalni, ő átvállalta a beszédet, megfogalmazta az érzéseinket mindkettőnk nevében: „Reena és én úgy gondoljuk, hogy rossz film volt. Reena és én szívesen elmennénk”. Az utóbbi időben azonban úgy tűnik, nemcsak az ideje vagy türelme fogyott el, hogy a hallgatásaimat értelmezze, de mindennek tetejébe még azt a személyt is elvette tőlem, aki számomra a legfontosabb volt a világon.

Az én hibám, gondoltam át újra, miközben lassan előre-hátra hintáztattam magam, bármilyen távlati terv nélkül. Nem vagyok képes megnyílni az embereknek. Nem tudom, hogyan lehetnék olyan ember, aki képes erre. Elképzelni nem tudom, hogy Allie…

– Mit csinálsz itt?

A nedves, susogó füvön át Sawyer közeledett zsebre dugott kézzel. Nem vettem észre, hogy jön, ő is kikerülte a megvilágított területet.

– Hát – keresgéltem magamban valamilyen elfogadható ürügyet, de mivel semmi nem jutott eszembe, megelégedtem az igazsággal. – Rejtőzködöm.

Sawyer felvonta a szemöldökét, és megállt a hinta előtt. Mezítláb volt, és olyan lazának tűnt, mint aki gondtalanul éli életét ebben a csupa csont és izom testben.

– Konkrétan valami elől?

Tulajdonképpen mindenki elől, de ezt nem igazán mondhattam el Sawyer LeGrande-nak.

– Nos – válaszoltam ehelyett, az időt húzva –, ez egy nagyon jó kérdés.

– Értem – ült le Sawyer a mellettem lévő hintára, és hosszú lábaival egy ideig előre-hátra hajtotta magát, pont úgy, ahogy mi is csináltuk általában. – Akkor viszont jól lebőgtél ezzel a rejtőzködéssel, mert körülbelül egy pillanat alatt sikerült rád találnom.

– Te kerestél engem? – böktem ki meglepetten, majd mielőtt még válaszolhatott volna, folytattam: – Nem feltétlenül játéknak szántam.

Sawyer elgondolkozott.

– Nem – felelte végül –, azt hiszem, nem kerestelek. – Aztán halkan tovább hintázott. Korábban soha nem voltunk még így egyedül. – Ez nem a te műfajod, igaz? – kérdezte.

– Mire gondolsz? – kérdeztem vissza mintegy védekezésképpen. Éreztem, hogy a gerincem reflexszerűen kiegyenesedik. A célzás kicsit közel járt az artériához. Az ujjaim szorosan rásimultak a hinta peremére. – Úgy érted, az, ahogy az emberek jól érzik magukat együtt?

Sawyer nevetett, mintha valami okosat mondtam volna, vagy mintha egy titkot akarnék megosztani vele.

– Nem úgy értem. Inkább úgy, hogy egy csomó lógós alak marháskodik itt. Nem is tudom. Lauren Werner például.

Ez a megjegyzés felkeltette a figyelmemet, nem mintha már amúgy is nem figyeltem volna rá eléggé. Futó pillantást vetettem rá, hogy megpróbáljam értelmezni az arckifejezését. Lehangolóan sötét volt idekint; ez persze jó az összebújáshoz, no de most én legszívesebben megfogtam volna Sawyert, a fényre vittem volna, és jól… az arcába néztem volna.

– Azt hittem, hogy te és Lauren Werner barátok vagytok.

– Azok vagyunk, azt hiszem – felelte Sawyer egy vállrándítással –, de ő… úgy gondolom… – Megállt. Úgy tűnt, töpreng a dolgon, mintha még nem döntötte volna el, mennyire akar beavatni ebbe az egész történetbe. – Tudod, miről beszélek.

– Igen, nagyon is tudom – mondtam neki, és attól, ahogyan mondtam, ismét elnevette magát. Mosolyogtam én is. Megpróbáltam felidézni a legutóbbi alkalmat, amikor sikerült megnevettetnem – minden bizonnyal jó régen történt, amikor még kisgyerekek voltunk a bátyámmal, és a ház mögötti kis ligetben fogócskáztunk. Mindig nagyon hosszú időbe telt, amíg sikerült megfogniuk. Mozdulatlanul, néma csöndben álltam a fák között.

Csak ültünk és hintáztunk egy újabb percen keresztül. Hallani lehetett a békák kuruttyolását. Bent, a házban valami csattant a padlón, majd harsány nevetés tört ki. Összerezzentem.

– Te nem szeretnél néha újra, mondjuk, nyolcéves gyerek lenni? – kérdezte Sawyer hirtelen.

Meglepetten néztem rá: olyan volt, mintha képes lett volna belelátni a fejembe. Kellett egy kis idő, hogy magamhoz térjek: kicsúsztattam a lábamat a klumpából, és óvatosan végighúztam a hűvös, nedves füvön.

– Nem – feleltem, és olyan veszélyesnek tűnt ránéznem, mintha a Nap felszínét akartam volna megvizsgálni. – Én csak elég idős szeretnék lenni végre ahhoz, hogy elmehessek innen.

Sawyer egy örökkévalóságnak tűnő ideig hallgatott. Végül felnéztem, és láttam, hogy ő is engem néz. Valami különös, új és nagyon személyes zajlott közöttünk a sötétben, egy pillantás, amely túl hosszúra nyúlt ahhoz, hogy véletlen lehessen. Egy újabb pillanat telt el, mielőtt elnevette magát.

– Mire lenne jó? – kérdezte, és finoman hozzáérintette a csontos bokáját az enyémhez. – Azt hiszem, te művészlélek vagy.

– Nem vagyok… – kezdtem, de akkor megjelent a kertben Allie, fekete folt a fényárban, amelyet Sawyer is, én is olyan óvatosan kikerültünk; egy színpadi színésznő, fontossága tudatában.

– Hát itt vagytok! – mondta derűsen, farmerban és sima felsőben is csinosan. Finom hajlatok és hullámos haj. Természetes, hogy őt választaná. – A két kedvencem.

– Itt vagyunk – bólintott rá Sawyer, és egyetlen pillanatig még engem nézett, mielőtt Allie felé fordult volna. – Reena rejtőzködött.

– Azért, mert dühös rám – mondta Allie jó szimattal, akár egy skót juhászkutya. Kinyúlt a láncért, és meghajtotta a hintámat. Malátalimonádé és a mamája parfümének illata keveredett a levegőben.

Sawyer oldalra billentette a fejét.

– Erről én nem tudok – mondta Allie-nek, és felállt a hintáról. – Bent találkozunk. – Egy rövid pillanatra még egyszer rám nézett. – Később beszélünk, Reena.

– Miről beszélgettetek? – kérdezte Allie, amikor Sawyer bement, ő pedig átvette a helyét a hintán. Addig forgott körbe-körbe, amíg a lánc teljesen összetekeredett, aztán hagyta nagy lendülettel kipörögni. – Te és a nagymenő.

– Semmiről – mondtam neki vállat vonva. Sietve visszabújtam a papucsomba, mint akinek rövidesen szüksége lehet arra, hogy sürgősen elfusson valahová. – Csak tudni akarta, mit csinálok itt kint.

Allie oldalról vizsgálgatott; úgy tűnt, kicsit fel is húzta magát, mintha az igazat megvallva, nem feltétlenül bízott volna meg bennem.

– Mit csináltatok itt kint egyébként? – kérdezte.

– Őszintén? – tátottam el a számat, és a bosszúság szikrája lobbant a mellkasomban. – Úgy érted, őszintén?

Allie pislogott, tágra nyílt, szürke szemei ártatlanul csillogtak – a jól ismert „fogalmam sincs, hogy került ez a tárgy a táskámba” típusú arckifejezése, amelyet általában a szülei és az áruházi biztonsági őrök számára tartogatott. Nem örültem neki, hogy most velem szemben is megpróbálta elsütni.

– Mi a baj?

– Teljesen hülye helyzetbe hoztál azzal a sok emberrel ott bent. – Nehezen találtam meg a hangot vele mostanában. Úgy éreztem, mintha kötélen egyensúlyoznék, amikor vele beszélek. – Átjöttem tévézni és pizzát enni, vagy valami ilyesmi, nem sörivó játékot játszani egy csomó idegennel.

– Ők nem idegenek – javított ki élesen. A távolban villám cikázott át az égen. – Mindannyian a suliból vannak. Tisztában voltam vele, hogy nem jössz el, ha elmondom, hogy Lauren is itt van, így aztán…

– Igen – szakítottam félbe, de nem figyelt rám. – Tudom. Pont ez a probléma.

– Most mondd meg, mit kezdjek ezzel? – kérdezte Allie fújtatva. – Ők is a barátaim, Reena. Kedvelem őket. Még csak az sincs, hogy rosszindulatú, gyanús alakok lennének. Mindenki kedves és barátságos.

– Soha nem mondtam, hogy nem azok – szálltam vitába. – Még csak azt sem mondtam soha, hogy miattuk kerültél egy teljesen más világba ezen a nyáron…

– Mondtam már, hogy sajnálom – emelte meg a hangját; már szinte nyüszített. – Ha nem nehezítenéd meg ennyire a dolgom, valahányszor téged is be akarlak vonni a társaságba…

– Lehet, hogy én nem is igazán akarok bekerülni ebbe a társaságba, Al! Utálom ezt az egészet! Azt szeretném, ha olyan lenne minden, mint azelőtt…

– Kártyajátékok és a Párducbébi, igaz? – sóhajtott Allie. A levegő párás volt itt kint, tikkasztó. Vártam, hogy felpattanhassak a biciklimre, és eltekerjek innen. – Tényleg ez az, amire vágysz? Ez még mindig jó szórakozás számodra? Tényleg, Reena? – noszogatott, amikor nem válaszoltam. – Mind pont olyanok, mint te. Csak azt hiszik, hogy nem kedveled őket.

– Ez így is van – mondtam. – Összességében nem kedvelem őket.

– De hát nem is ismered őket! – robbant ki belőle, majd aljasul folytatta: – Sawyer bezzeg tetszik neked.

És ez, úristen… Ezzel nagyon odaszúrt.

– Na, jól van – álltam fel akkor. Nedves tenyeremet a farmerom szintén nedves hátsó részébe töröltem, és nem, nem akartam ezt a beszélgetést, nem most… nem akkor, amikor már ilyen furcsán és magányosan éreztem magam, és honvágyam volt, és össze voltam zavarodva a dolgoktól, amelyekre vágytam ugyan, de amelyeket nem kaptam meg. Végignéztem a telekhatáron álló pálmafák során, és megpróbáltam összeszedni magam. Hirtelen az udvar is vészjóslónak tűnt, a megszokott helyek fenyegetőnek és furcsának látszódtak a sötétben.