részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucy Clarke: The Hike

Copyright © 2023 by Lucy Clarke
All rights reserved.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

Jacket design by Claire Ward © HarperCollinsPublishers Ltd 2023
Jacket photographs: Arcangel

ISBN 978 963 568 456 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Bán László
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Matt Clarke-nak

PROLÓGUS

Teste összetörve hever a hegyoldalon. Sötét sziklaágyon fekszik, széthasadt koponyája alatt vékony, zöld zuzmópárna.

Íriszében tükröződik az ég, a már vak pupillákon felhők vonulnak át. Az arca sértetlen – szinte zavaróan ép –, bőre sápadt és tiszta. A szellő föld, só és vér szagát hordozza. Eljátszik a hajával a halántékánál, majd belekap felsője gallérjába. Ettől eltekintve a test teljesen mozdulatlan.

A Blafjell-hegy ott tornyosul fölötte, szenvtelen, érzelemmentes tanúként. Látott mindent, de nem mond el semmit.

Néhány óra múlva az első ember, aki megérkezik a helyszínre, megvizsgálja a pulzusát. Aztán bekapcsolja a rádiót.

Találgatják, mi történhetett. Hogy hová tűnt a hátizsákja. Miért vannak megszáradt vérfélholdak a körmei alatt. Mi az a négy, szív alakú zúzódás a bal karja felső részén.

A rendőrség beszélni akar a tanúval, aki utoljára látta élve a fiatal nőt.

A helyiek azt kérdezgetik, mit keresett egy túrázó nő a hegyen, egyedül.

A szerettek majd elzarándokolnak a helyszínre, lábak tapossák az ösvényeket válaszokat keresve.

De egyelőre a teste még magányosan, felfedezetlenül fekszik.

A hegyek nem adják ki titkaikat. És mégis, odakint, a gránitredők közt megbújva valaki pontosan tudja, hogyan halt meg ez a nő.

És miért.

A MEGÉRKEZÉS NAPJA

1
LIZ

Liz megkötötte túrabakancsának fűzőjét, és szemügyre vette magát az előszobai tükörben. Barátai ugratni fogják a lábbeli miatt a repülőtéren, de már nem maradt hely a hátizsákjában. Nagyon lelkiismeretesen pakolt. Élvezte a hatékonyságot, a szortírozást, a válogatást; minden gramm számított. Kellemes érzés úgy kilépni a lakásból, hogy minden, amire szüksége lehet, ott van a hátán. Együtt járt valamiféle függetlenségérzéssel, amit szeretett – talán egy kicsit túlságosan is.

Az órájára pillantott. Ha most elindul, tizenöt perccel a megbeszélt időpont előtt ér Helenához. A hátizsákja már az autóban várt rá. A tank teletöltve. Az ellenőrző lista összes tétele kipipálva. Nem maradt más tennivalója, mint elbúcsúzni.

Nehéz volt elhinni, hogy estére ő, Helena és Maggie már Norvégiában lesznek. Ezúttal neki kellett vakációs célpontot választania. A korábbi években Korfut, Madeirát és Dél-Franciaországot jelölte meg. Szerette azokat a tengerparti nyaralásokat – a nap csókját, a barátnők pezsgését, a medence mellett töltött ráérős napokat –, de mostanában valami másra szomjazott. Harminchárom éves volt, feleség, anya és háziorvos. A mindennapi élete szervezetten zajlott, szigorú beosztás szerint. Szüksége volt egy kis kalandra.

– Ez most komoly? – kérdezte riadtan Helena, amikor Liz felvetette a négynapos norvégiai vadkempinges túrázás ötletét.

Liz nem hátrált meg.

– Mindig is meg akartam nézni a fjordokat és a hegyeket.

– Akkor fizess be egy hajóútra.

Néhány hónappal korábban, egy elszakadt ékszíjnak köszönhetően, amit a szerviznek egy örökkévalóságig tartott kicserélni, Liz kénytelen volt gyalog bemenni a rendelőbe. És séta közben valami varázslatos dolog történt: mintha minden egyes lépéssel mind jobban maga mögött hagyta volna az el nem végzett házimunka, az elcsomagolt ebédek, a hiányzó iskolai holmik káoszát. Hallgatta a madárdalt, azonosította a fákat útközben, szakított rá időt, hogy integessen és jó reggelt kívánjon a szomszédoknak. Mire beért a munkahelyére, a gondolatai sokkal rendezettebbek lettek, a teste pedig hálás volt a mozgásért. Érezte a bőrén az időjárást, magába szívta a napot. Az egymás után megtett lépések, maga a gyaloglás azt eredményezte, hogy frissen és energikusan érkezett meg.

Mivel Liz Liz volt, meg akarta ismerni a gyaloglás pszichológiai előnyeit, így belevetette magát a kutatásba. Megtudta, hogy a rendszeres gyaloglás erősíti az immunrendszert, csökkenti a koleszterinszintet, és javítja a közérzetet. Ezt a tudást a pácienseivel is megosztotta. „Felírok magának egy sétát minden napra.” Egyszerű, ingyenes és a legtöbbjük számára teljesíthető feladat. Egyeseknek az életét változtatta meg vele.

És jelen pillanatban Liznek is ilyen változásra volt szüksége.

A konyha felé fordult, hallotta a korai reggeli szimfóniáját: az asztalra tett tányérok koppanását, a csap zubogását, egy székláb csikorgását, Evie éles hangját Danielé mögött, a gyerekeket csitító Patrick megnyugtató dörmögését.

Elindult a családi zaj és melegség felé. Bakancsának vastag, redős talpa miatt szokatlannak és bicegőnek érezte járását. Észrevétlenül jutott el a konyha ajtajáig, néhány nyugtalanító pillanatig olyan volt, mintha valaki más életét nézné. Vajon mennyire fog nekik hiányozni? Patrick nagyon jól ismerte a családi élet rutinját: ő csomagolta be az ebédet, vitte iskolába a gyerekeket, és még a házimunkában is segített.

Az alvástól még kócos hajú Evie vette észre elsőként.

– Anyu! Most indulsz?

– Igen. – Érezte, hogy könnyek fészkelik be magukat torka hátsó részébe. Sosem szerette a hosszas búcsúzásokat. Kilépni az ajtón, és gyerünk. Az a legjobb.

Patrick meleg, barna szemének pillantása végigsöpört az arcán, de a szemét elkerülte.

– Először Helenát veszed fel? Utána Maggie-t?

– És aztán vár Norvégia! – Próbált vidámságot sugározni, de a hangja színtelen volt.

– Mindenképp készíts egy fotót Helenáról túracuccban – vigyorgott a férfi.

Liz a fiához lépett, aki a reggelizőasztalnál ülve kukoricapelyhet lapátolt a szájába. Nyomott egy csókot az arcára, érezte, ahogy dolgozik az állkapcsa.

Evie letette a kanalát, és meglazult elülső fogát kivillantva kérdezte:

– Ez ki fog esni, mire visszajössz?

Liz bólintott. Valószínűleg mire hazaér, lányának lesz egy folytonossági hiánya tejfogai tökéletes sorában. Hiányozni fog az az édes pillanat, amikor besurran a sötét szobába, hogy a zsebkendőbe csomagolt fogat kicserélje egy fényes érmére.

De Liz hozzászokott már a hiányzó dolgokhoz: Evie első szavához (Dan-dan); Daniel első lépéseihez az előszoba padlóján, Patrick karjába kapaszkodva; az ikrek első úszóleckéjéhez. Ám volt sok más esemény, ahol ott lehetett, és tudta, hogy ha listát készít az elmulasztott és a megélt dolgokról, azzal csak egy bűntudatba vésett eredménysort hoz létre.

– Vigyázzatok egymásra, amíg nem vagyok itthon. – Belélegezte az illatukat, csókot nyomott a fejükre, és biztosította őket a szeretetéről.

Követte Patricket a bejárati ajtóhoz. A férfi kinyitotta előtte, beengedve a napfényes szeptemberi reggelt, és volt valami a mozdulatban, amitől Liz vendégnek érezte magát.

– Izgulsz? – kérdezte a férje.

Kipréselt magából egy mosolyt, és bólintott.

– Majd találkozunk, ha… – Elhalt a hangja. Nem fognak találkozni, amikor hazaér. Úgy intézték, hogy egy hónapig külön legyenek. Próbaválás, váltott távolmaradással, hogy a gyerekek ne érezzék meg: egy hét Norvégiában neki, aztán a férfi látogatja meg egy hétre a testvérét, majd újabb váltás és szervezés. Egy hónap különélés, hogy eldönthessék, mit is akarnak.

Te mit akarsz? – kérdezte magában Liz Patrickre pillantva.

– Szia, Liz! – A férfi előrehajolt, hogy arcon csókolja. Pirítós, kávé és az otthon illatát árasztotta.

Liz furcsa szédülést érzett – legszívesebben előrenyúlt volna, hogy belekapaszkodjon férje biztos, szilárd jelenlétébe, miközben a világ többi része eltávolodik tőle.

Gyorsan pislogott néhányat, és lenézett gondosan befűzött túrabakancsára. Aztán vett egy mély lélegeztet, megfordult, és kilépett addigi életéből.

2
HELENA

Helena szemügyre vette a hátizsákját. A táska könnyed arroganciával támaszkodott a bejárati ajtónak, elzárva az utat. Tartalmára csatok és szíjak feszültek. Ma reggel vágta le róla az árcédulát, közben meg fel is sértette az ujját a körömvágó ollóval. A zsák elülső részére egyetlen csepp vér hullott, apró, sötét foltot hagyva maga után. Ha Maggie észreveszi, rossz előjelnek fogja tartani. Helena azonban nem hitt az ómenekben. Abban hitt, hogy óvatosabbnak kell lennie az ollóval.

Belekortyolt a kávéjába, átadta magát a mély, bársonyos íz élvezetének, mert tudta, hogy jó ideig ez lesz az utolsó AeroPress kávéja. A hátizsák egyik zsebében négy tasak instant kávé lapult – egy-egy a túra minden reggelére. A neten utánanézett az utazáshoz ajánlott kávékészítő eszközöknek, elképzelte a sziszegő tábori főző romantikáját, a háttérben a gyönyörű norvég tájjal. Eléggé tetszett neki a kép, hogy rákattintson a Vásárlás gombra, de amikor megérkezett a főző, és kitette a vendégágyra a szinte naponta érkező egyéb holmik mellé – vízhatlan tasakok, esőnadrág, merinógyapjú zoknik, kétszemélyes sátor, könnyű, összehajtható matrac, hálózsák, kempingfőző, gázpalack –, tudta, hogy semmivel sem indokolhatja meg az extra súlyt.

Óvatosan elindult a hátizsák felé, ahogy az ember egy gyanakvó lovat közelít meg, és lassan az oldalára helyezi a tenyerét. Tényleg ezt fogja cipelni a vadonban négy napon át?

A gondolat abszurditása nevetésre késztette. Ő, Helena Hall, amint Norvégiában vadkempingezik!

Az az átkozott Liz! Idén neki kellett úti célt választania. Amikor három évvel korábban Helena volt a soros, Ibiza mellett döntött. Még Joni is megjelent, két napra odarepült a turnéja közben, és kiosztott nekik néhány VIP klubbelépőt. Egy hétig lustálkodtak a napsütésben, úszkáltak a sziklás öblökben, és napnyugtáig buliztak. Az igazi nyaralás volt.

De Norvégiában túrázni? Ez kaland lesz, ígérte nekik Liz kissé erőltetett mosollyal. De akkor is! Nem fog itt maradni egyedül a lakásában, amíg a többiek együtt elutaznak. Amikor harmincon túli, egyedülálló nő vagy, ugrasz a lehetőségre, hogy bárhová elmenj a barátnőiddel.

Néhány napja éjszakai üzenetet küldött Liznek: Vécék! Hol fogok szarni? Liz ürülékes és erdős emojikat küldött válaszként – majd linket egy kis ásóhoz.

Rendben. Minden a legnagyobb rendben lesz.

Végzett a kávéjával, elmosogatta és szárazra törölte a bögrét, majd visszatette a konyhaszekrénybe, hogy a füle kifelé nézzen. Mindkét tenyerét a combjára szorítva körülnézett. A gránitfelület üres volt. A lámpákat lekapcsolta.

Az órájára pillantott. Liz tizenöt perc múlva itt lesz.

Bement a hálószobájába, és vágyakozva kinézett a nyitott ablakon a városra. Odakint aranyló melegséggel ragyogott a kora szeptemberi levegő, a nyár utolsó lélegzete. Városát – Bristolt – megülte a dízelolaj, a beton és a kukák szaga. Megtöltötte vele a tüdejét. Ó, a járdák, az épületek, a forgalom és a magas sarkú cipők kopogásának csodája. Sehol egy túrabakancs vagy polárpulóver. Vonakodva csukta be az ablakot.

Tekintete az öltözőasztalon pihenő, még ki sem csomagolt küldeményre tévedt. Egy pillanatig szorosan összepréselt szájjal méregette, gondolkodott, a szívverése felgyorsult. Aztán felkapta, letépte róla a csomagolópapírt, és hosszan bámulta a terhességi tesztet.

A rémület forró hulláma csapott át rajta. Nem akarta elvégezni a tesztet. Rá sem akart nézni. De meg kellett tennie. Aztán maga mögött hagyhatja az egészet, és élvezheti az utazást. Jó sztori lesz belőle a repülőgépen. Liz és Maggie jót mulatnak majd gondtalan, szingli életmódján.

Felbontotta a dobozt, és ránézett a használati utasításra anélkül, hogy egyetlen szót elolvasott volna belőle. Ismerte a menetét. Rá kell pisilni a tesztrúdra, majd izzadva várakozni három percet.

Kivitte a mosdóba, ingerülten tapasztalta, hogy remeg a keze.

Kell egyáltalán pisilnem? Letolta a bugyiját, és a vécékagyló fölé kuporodott.

A tesztet a lábai közé tartotta, lehunyta a szemét, próbált ellazulva koncentrálni.

Alig egy másodperce lehetett így, amikor megszólalt az ajtócsengő.

– Jézus! – kiáltotta felugorva.

Felrántotta a bugyit, és a nadrágját gombolva kisietett az előszobába.

– Én vagyok! – jött Liz hangja a kaputelefonból. – Kint várok!

Hát persze hogy korábban érkezett.

– Elkészültél? – csicseregte barátnője.

Helena a fel nem használt terhességi tesztre pillantva ingerültséget érzett, amiért Liz ennyire korán jött – de emellett meg is könnyebbült az elkerült lövedék miatt.

Száját a beszélőhöz nyomta.

– El.

3
MAGGIE

Maggie a lányát nézte, figyelte a krétát markoló, apró kezet, a koncentrálás közben a száj sarkánál kidugott nyelvhegyet.

Odakint kavicsok csikordultak az abroncsok alatt. Phoebe felnézett, elkerekedett a szeme, egyébként sima homlokán apró redő jelent meg.

– Apu?

Maggie ügyelt rá, hogy a hangja meleg és vidám legyen.

– Igen. – A konyhai órára pillantott: a férfi egy órát késett. Seggfej.

– Nem akarok menni!

– Tudom. – Maggie kitárta a karját Phoebe melegségének és súlyának, ahogy a kislány felkapaszkodott rá. Arcát lánya nyakához szorította, belélegezte bőrének édességét.

Phoebe még sosem aludt Aidannél. Maggie húzta az időt, ameddig csak lehetett, először a szoptatás volt az érv, azután az együtt alvás, de most, hogy a lánya hároméves lett, Aidan ragaszkodott hozzá, hogy nála töltse az éjszakát. Maggie tudta, hogy észszerű a kérés. Nagyon is az. És akarta, hogy Phoebenek kapcsolata legyen az apjával – mégis gyötrő fizikai fájdalomként élte meg az elszakadást. Volt valami ösztönös és elemi abban a vágyban, hogy a lánya bőre érintkezzen az övével, hogy érezze a szívverését minden éjjel a pamutpizsamán keresztül.

Ezért jött jókor a norvégiai út. Otthon nem tudott volna megmaradni Phoebe nélkül. A bérelt lakás minden zuga rá emlékeztette: az ákombákomos festményekkel teleragasztgatott bejárati ajtó; a fenyőfa asztal, ahol délutánonként sütit ettek és tejet ittak; a meseolvasáshoz használt, hatalmas babzsákfotel; az ablakpárkány, ahová az újságpapírból készített, apró cserepekbe ültetett növényeket tették.

Hallotta a fékek csikorgását, ahogy az autó megállt a ház előtt. A motor leállt. Kinyílt, majd becsukódott egy ajtó. Léptek hangja a murván.

Maggie hatalmas mosolyt öltött magára, és karjában Phoebevel már el is indult az ajtóhoz.

– Nagyszerű heted lesz.

Megszólalt a csengő.

Maggie megmarkolta a kilincset, és lélekben felkészült.

– Helena néni! – kiáltotta Phoebe, és kibontakozott anyja karjából.

A barátnője állt az ajtóban fekete bokanadrágban, vörös rúzzsal és fekete, sima bubifrizurával. Leguggolt, kitárt karral fogadta az előrelendülő kislányt.

– Azt hittük, apu az! – kiáltotta Phoebe.

– Ó, nem. Én sokkal jobban nézek ki apukádnál.

Előkerült mögüle a teljes túraruházatban pompázó Liz is, és hosszan megölelte Maggie-t.

Helena összevont szemöldökkel nézett fel.

– Még nincs itt?

Késik, formálta szájával a szót Maggie.

Helena a szemét forgatta.

– Félek. – Phoebe még jobban hozzásimult Helenához, ujjai az arany lópatkó után nyúltak, amely vékony láncon lógott a nő nyakából. – Te póni vagy?

– Ma nem, mert a pónik nem mehetnek át a repülőtéri ellenőrzésen. De néha az vagyok.

Phoebe komolyan bólintott.

– És most áruld el: mitől félsz?

A kislány az előszobában várakozó, élénk rózsaszín táskára és az összehajtott takaróra mutatott. A csomag tetején összekuporodott leopárd őrködött.

– Megyek apu házába. Lehet, hogy majd haza akarok jönni.

Maggie szíve összeszorult. Úgy kellett megállítania magát, hogy Phoebe felé nyúljon és azt mondja: Nem kell menned! Itt maradunk! Anyu nem utazik el!

– Óh. – Helena arckifejezése jól tükrözte Phoebe komolyságát. – Igen, néha én is hasonlóan érzek. – Lehalkította a hangját. – Igazából most is.

– Becsszó?

– Becsszó. Liz arra kényszerít, hogy elutazzak Norvégiába, és a hegyekben sátrazzak. Korábban ezt még soha nem csináltam, és egy kicsit félek, hogy majd haza akarok jönni.

Phoebe félrebillentett fejjel méregette Lizt.

– Nem igazán kényszerítem… – tette hozzá Liz.

De Phoebet láthatóan nem győzte meg. A kislány pillanatnyi tétovázás után odasietett a csomagjához, lekapta a tetejéről a plüssleopárdot, és átnyújtotta Helenának.

– Kölcsönkaphatod Leopoldot.

Maggie beleharapott az alsó ajkába. Leopold Phoebe kedvenc játéka volt. Az álla alá szorítva aludt el, a prémje a nyakánál már elkopott a szeretettől.

– Ó, drágám, nagyon rendes tőled – mosolygott Helena –, de Leopoldot is zavarhatja egy új hely, ezért neked kell ügyelned rá, rendben?

Mindannyian megfordultak, a nyitott ajtón keresztül látták, hogy Aidan piros sportkocsija lépésben közeledik a keskeny úton. A fényezés. Gyűlölte, ha megkarcolódik a fényezés.

Leparkolt Liz Fordja mögé, és leállította a motort. Egy pillanattal később ragyogó mosollyal, kitárt karral lépett ki az autóból.

– Phoebe!

A kislány hozzásimult Maggie lábához, apró ujjai a citromsárga ruha szegélyét markolászták.

– Szia, Aidan! – Maggie igazán elszántan próbált mosolyogni.

– Maggie – biccentett a férfi. – Liz. Helena.

Helena a csak a férfi számára tartogatott, lenéző arckifejezéssel nézett rá. Volt valami az álltartásában, ahogy néhány fokkal magasabbra emelte, mint a legtöbb ember, amitől a szemlélőnek az a benyomása támadt, mintha a szó szoros értelmében megvetné a férfit. És Aidan esetében ez pontosan így is volt.

A férfi végignézett Maggie teraszán, és a nő látta, hogy nem kerüli el a figyelmét a leváló festés, ami alól kilátszott a vakolat, sem a túlburjánzó virágláda az ablakban, amit még nem volt lehetősége kigyomlálni. Azt viszont nem láthatta, milyen vidáman ültették el a virágokat Phoebe-vel, hogyan dugdosták bele a magokat a földágyba tavasszal, és utána hogyan mosták meg a kezüket langyos vízzel, szappanbuborékokat eregetve, a körmük alatt fekete földfélholdakkal. Aidan mindig rendetlenséget látott ott, ahol Maggie örömöt.

– Készen állsz, katona? – A férfi előrelépett, és összeborzolta Phoebe haját. – Az autóban van egy kis finomság neked!

Ismét a színlelt szeretet, gondolta Maggie.

– Gyere, becsatollak. – Maggie felkapta Phoebe-t, és odavitte az autóhoz. Próbálta átsugározni szeretetét a lányába, beleégetni, ahogy egymáshoz ért a testük. Az öv meghúzása közben a szemébe nézett: – Nagyon szeretlek, kicsim. Hiányozni fogsz. Gondoskodj Leopoldról, rendben?

Phoebe bólintott.

– Te pedig vigyázz Helena nénire – suttogta vissza. – Fél a hegyektől.

– Úgy lesz – ígérte Maggie mosolyogva. Megcsókolta a lányát, újra és újra, aztán kényszerítette magát, hogy hátralépjen, és becsukta az ajtót. – „Szeretlek” – formálta a szót az ajkával.

A háta mögött Aidan odaszólt a barátnőinek:

– Maggie hegyet fog mászni?

Helena mosolyogva válaszolt:

– Két évig volt a feleséged, egy hegy megmászása könnyed sétának fog tűnni a parkban.

Maggie ezer dolgot szeretett volna mondani neki – ha Phoebe éjjel felébred, a „Ragyogj, kis csillag”-ot énekeld neki; ha túl sok cukrot eszik, kimerültté válik; ne ültesd le a tévé elé, amikor unatkozol; ne igyál túl sokat, amikor vele vagy –, de végül csak annyit tudott kinyögni:

– Kérlek, vigyázz rá.

Phoebe arca az ablakhoz nyomódott, könnyes szemmel nézte az anyját, Leopoldot a melléhez szorította.

Nem, nem szabadna ezt tennie. Nem engedhetné el őt. Előrelépett, de érezte, hogy Helena elkapja a kezét. Liz a másik oldalról belekarolt, barátai két oldalról tartották.

Aidan indított, Phoebe úgy tapasztotta a tenyerét az üvegre, mintha ki akarna szabadulni.

– A tánc. – Helena úgy rúgott előre a lábával, mint egy revütáncos. – A táncot!

Maggie torka összeszorult, melléből feltörni készült a zokogás.

– Táncolj, Maggie! Most! Csináld!

A tánc az egyik musicalből volt, amit múlt télen, egy délután néztek, és Phoebe azt tartotta a legmulatságosabb dolognak, amikor Helena néni és az anyja leutánozták a mozdulatokat, és a lábukat emelgetve viccesen tekergették a kezüket.

Helena most a másik lábával rúgott előre, Liz utánozta a mozdulatot.

– Gyerünk!

Maggie kényszerítette magát, hogy felemelje a jobb lábát, aztán a balt, igazodott barátnői ritmusához, a szél befújt a ruhája alá.

Helena a kezét is a magasba emelte.

– Gyerünk! Táncolunk! Mozgunk! Integetünk!

Phoebe apró szája mosolyra húzódott, ujjai elváltak az üvegtől, ahogy ő is utánozta a kézmozdulatokat.

Végig táncoltak, miközben az autó végigaraszolt a bekötőúton, egészen, amíg Phoebe-vel együtt teljesen el nem tűnt.

– Oké, Mags – mondta Helena –, most már abbahagyhatod a táncot.

Maggie érezte, hogy teste erőtlenül roskad barátai karjaiba, akik szilárdan tartották.

– Ez a legnehezebb része, a távozás. És túl vagy rajta. – Liz megszorította a kezét. – Most pedig koncentráljunk a hazajövetelre, rendben?

Maggie a repülőtér felé menet az autó hátuljában ült. Úgy harminc kilométerrel korábban abbahagyta a sírást, de a halántéka mögött még ott lüktetett a fejfájás az átélt feszültség miatt.

Az üléstámla zsebében talált egy könyvet, még az iskolás időkből. Borítóján a N-O-R-V-É-G-I-A felirat állt vastag betűkkel, a norvég zászló vörös-fehér-kék színeivel. Alatta Liz és Joni nevét látta.

– A földrajzprojektetek! – Maggie az ölébe vette a könyvet. – Hát megtaláltad!

– A padláson volt – felelte Liz.

A borítón lévő ábra egy meredek hegy oldalából kiugró sziklán álló nőt ábrázolt, amint az ég felé tárja karját. Mellette a végtelen, kék tenger, alatta ezüst folyó szelte át az érintetlen, hegyes-völgyes vidéket.

– Ezt a hegyet fogjuk megmászni? – kérdezte Maggie.

Liz bólintott.

– Azt bizony. A Blafjellt.

Maggie emlékezett rá, hogy Liz és Joni tinédzserként ígéretet tettek földrajzórán, hogy egy nap együtt mennek fel a csúcsra. Február volt, az égbolt vigasztalanul szürke színt öltött. Az iskolai csengők, átázott táskák és a nedves beton világa vette körül őket. A hegyek mintha egy egészen másik világhoz tartoztak volna – és ők fel akarták fedezni. A kisujjukat az iskolai pad alatt összefűzve tettek ünnepélyes ígéretet.

– Joniról semmi hír? – kérdezte.

– Semmi – felelte Liz.

Maggie a visszapillantóban látta, hogy Helena felvonja a szemöldökét.

Ez lesz a második év, hogy Joni nem csatlakozik hozzájuk a nyaralásra. Hetek óta hallgatott a csoportos chaten is.

– Turnézik – magyarázta Liz hűségesen, de Maggie pontosan tudta, mennyire csalódott lehet. Joni mindig is jó társaság volt: benne volt minden játékban, boldogan kapott magára hátizsákot, és nevetett, amikor az erdőben rátört a szükség. Mindent sokkal aranylóbbá és szórakoztatóbbá tett, mert ő volt Joni.

– Küldjünk neki egy fotót. – Maggie előreadta a telefonját Helenának.

Helena beljebb hajolt, hogy mindhármuk arca rajta legyen a képen. Liz egy pillanatra levette az egyik kezét a kormányról, hogy tisztelegjen. Helena eltúlzott mozdulattal csücsörített vérvörös ajkával. Maggie a béke jelét mutatta. Kattant a zár.

Maggie visszavette a telefonját, és megnézte a képet. Begépelte: Még nem késő – majd rábökött az Elküldés gombra.

4
JONI

A fekete tangától eltekintve teljesen meztelen Joni a bőrdzsekijét keresve végigtántorgott a hotel lakosztályán. Elhaladt egy üres pezsgősüvegekkel, rúzsfoltos poharakkal és kokainnyomokkal teli, tükröződő felületű asztal mellett. A kanapén ismeretlen lány hevert, műszempillája összemázolta az arcát.

A hálószoba nyitott ajtaján át hallotta Kai szaggatott horkolását, és azon túl a forgalom zaját, amibe valahonnan zene keveredett.

Megdörzsölte a szemét. Melyik város ez? És milyen országban vagyok?

Két szilárd fájdalomcsomó fészkelte be magát a halántéka mögé. A torka mintha megkérgesedett volna. Tegnap este nem gyakorolt. Késésben volt, mert…

Berlin! – jutott eszébe hirtelen jött megkönnyebbüléssel. Ez az! A Huxley’sben játszottak. Nagy volt a tömeg, az utolsó dalnál felugrott a színpadra egy fiatal lány, átizzadt pólóban…

A gondolat akkor villant be, amikor megpillantotta a földre hajított bőrdzsekijét. Lekuporodott, és csupasz térdével a vastag szőnyegen megtámaszkodva végigtapogatta a zsebeket. Rövid körmét feketére festette, a bal hüvelykujjára még egy villám is jutott. A villámot nem kérte – Rhianne, a sminkese nem tudta, hogy Joni retteg a viharoktól. Amikor elrántotta a kezét, tiltakozott is:

– De csak egy villámmal készültem el!

Joni lenézett a még nedves körömre, és megvonta a vállát.

– A villám sosem csap le kétszer.

Meg akart szabadulni a lakktól. Ki akarta mosni a hajformázót sötét tincsei közül. Le akarta tisztítani magáról az előző esti verejtéket és szexet. Be akart állni a gőzölgő zuhany alá, és ledörzsölni önmaga minden nyomát.

Megvan! A mellső zsebből elővette a kokainos tasakot, és kiesett a telefonja is. Néhány szippantásra elég lesz. Mindig is azt vallotta, hogy csak partidrogokat használ. Egy adag kokó és néhány feles fellépés előtt, hogy sziporkázzon, aztán utána pezsgő és még több kokó, a hangulat fenntartása miatt, majd néhány tabletta a hangulat lecsavarásához és a jó alváshoz. Akkor ez most mi volt? Miért kívánta meg már kora reggel az anyagot? Látott már másokat ezen az úton. És ő nem fogja követni.

Csúszom lefelé.

A nyitott ablakon egy gyerek nevetése szüremlett be, a hang felé pillantott, hunyorgott a beeső fényben. Csak egy pillantást akart vetni rá, és a szülőkre, akikkel sétál. Vajon fogják egymás kezét? Reggelizni mennek? Vagy vásárolni? Tudni akarta, figyelni. Nem tudta volna megmondani, miért. Talán csak biztos akart lenni benne, hogy odakint még vannak jó dolgok.

Jelzett a telefonja, üzenete érkezett. A kijelzőre pillantva összeszorult a szíve: egy fotó jött Lizről, Helenáról és Maggie-ről, Liz autójában összehajolva. Mindannyian vigyorogtak, tisztán, ragyogó szemmel és frissen. És olyan rohadtul gyönyörűek voltak! Liz egyik keze a kormányon, a másikkal tiszteleg. Helena állig érő, fényes, fekete bubifrizurájával csücsörít. Maggie előrehajol, arca tele szeplővel, mogyoróbarna szeméből melegség sugárzik, ahogy a béke nemzetközi jelét mutatja. Ott voltak együtt, ezekben a pillanatokban, úton egy kaland felé.

Furcsa, kényelmetlen érzés lett úrrá rajta, mintha nagyon nagy távolságból figyelné őket, valamit, ami már megtörtént, és ő soha nem érheti el.

Üzenet is jött hozzá: Még nem késő.

Joni összeszorított foggal megrázta a fejét. Tévedtek. Érezte saját bűzös, kellemetlen leheletét, az előző napi színpadi smink zsíros rétegeit. Tele volt undorral, szégyenérzettel és fortyogó önutálattal, ami elég erős volt ahhoz, hogy úgy érezze, mindjárt szétszakad. Ugyanakkor mégsem volt benne semmi, ami kitörhetett volna. És ez az üresség megrémítette.

Tántorogva indult az alacsony asztal felé, útközben a telefonját is elejtette valahol, és odaérve félresöpörte az üres üvegeket és poharakat. Kiszórt egy kis port a tükröződő felületre, és már rá is vártak a hóval fedett hegyek, hogy elvigyék őt saját magától, rövid, aranyló fénnyel töltsék ki az üres helyet.

Ahogy az ujjhegyével az egyik orrnyílását leszorítva előrehajolt, megpillantotta a tükörképét. Nagyon zord látványt nyújtott, mintha egy ismeretlen embert bámult volna. Hirtelen ötlettől vezérelve az összes kokaint kiborította saját képmására. El kellett törölnie magát. Meg akart halni.

Meghalni.

A gondolattól döbbenten hőkölt hátra.

Mindkét kezét a szájához kapta, mintha megrettent volna, hogy talán hangosan kimondta a szót, és így jelentést adott neki.

Reszketett.

Átrohant a hálószobába, útközben belerúgott egy üres palackba, amely pörögve vágódott neki az ágy lábának. Hallotta, hogy Kai megmoccan és felmordul, látott egy tetovált vádlit lelógni az ágyról.

Magára öltött egy túlméretezett pulóvert és egy farmernadrágot, magához vette bőrdzsekijét és táskáját.

A cipő! Hol lehet a cipőm?

Körülnézett a szobában, aztán a nappalit is átvizsgálta. Tekintete megakadt az asztalon hagyott kokaincsíkon. Érezte a húzást a testében, erős árhullám próbálta kisodorni a tengerre.

Tűnés! Most rögtön! Mélyen legbelül egy hang suttogott neki.

Kirohant a lakosztályból, beszállt a liftbe, majd odalent átviharzott a csillogó előtéren, és mezítláb kirobbant a berlini reggelbe.

Egyik kezével leintett egy taxit. A másikat a zsebében tartotta, ujjai a telefon kijelzőjének sima felületére tapadtak. Még nem késő.

Tartalom

PROLÓGUS

A MEGÉRKEZÉS NAPJA

1. LIZ

2. HELENA

3. MAGGIE

4. JONI

5. LIZ

6. MAGGIE

7. LIZ

8. HELENA

9. MAGGIE

10. LIZ

11. JONI

12. MAGGIE

13. HELENA

14. JONI

15. HELENA

16. LIZ

17. HELENA

1. NAP

18. MAGGIE

A KERESÉS

19. LIZ

20. HELENA

21. JONI

22. LIZ

23. HELENA

A KERESÉS

24. MAGGIE

25. LIZ

26. HELENA

A KERESÉS

2. NAP

27. LIZ

28. MAGGIE

A KERESÉS

29. HELENA

30. MAGGIE

31. LIZ

32. MAGGIE

A KERESÉS

33. JONI

34. MAGGIE

35. JONI

36. HELENA

A KERESÉS

37. LIZ

38. MAGGIE

39. JONI

40. MAGGIE

41. HELENA

42. LIZ

3. NAP

A KERESÉS

43. MAGGIE

44. HELENA

45. JONI

46. LIZ

A KERESÉS

47. MAGGIE

48. HELENA

49. LIZ

A KERESÉS

50. MAGGIE

51. JONI

52. HELENA

53. JONI

54. MAGGIE

55. LIZ

4. NAP

56. JONI

A KERESÉS

57. LIZ

58. JONI

59. LIZ

60. JONI

61. LIZ

A KERESÉS

62. HELENA

63. LIZ

A KERESÉS

64. HELENA

A KERESÉS

65. LIZ

A KERESÉS

66. LIZ

67. MAGGIE

68. JONI

69. LIZ

70. LIZ

71. HELENA

72. MAGGIE

73. JONI

74. LIZ

75. MAGGIE

76. HELENA

77. MAGGIE

78. JONI

79. LIZ

AZUTÁN

80. HELENA

81. MAGGIE

82. LIZ

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License