Frank Füredi

Útban Ukrajna felé

A Nyugat irányvesztése

Budapest, 2024

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Frank Furedi: The Road to Ukraine: How the West Lost its Way
© Frank Furedi, 2022

Magyar kiadás:
Frank Füredi: Útban Ukrajna felé: A Nyugat irányvesztése
© Frank Füredi, 2024
© Forgács Ildikó, 2024
© MCC Press Kft., 2024

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

Fordította: Forgács Ildikó
Lektorálta: Grécziné Havasi Benigna

978-963-644-074-9 (print)
978-963-644-075-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Szerkesztők: Széll Szilvia és Rosta Kosztasz
Korrektúra: Gángoly Attila
Borító: Magyar Péter „Medoks”

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Impresszum

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Első fejezet
A TÖRTÉNELEM BOSSZÚJA

Egy nagyon eltérő múltszemlélet

A hosszú út Ukrajnába

Még nincs vége

Második fejezet
A LEGITIMITÁS KERESÉSE

Visszasírjuk a hidegháborút

A hidegháborús stabilitás

Az Európai Unió hidegháború utáni helyzete

Az értelem válsága

Harmadik fejezet
UKRAJNA ÉS A NEMZETI LÉT ÖRÖK JELENTŐSÉGE

A globalizáció és a nemzetállam visszatérése

A globalizáció mint ideológia és politikai projekt

A határok újrafelfedezése

A hitszegés szuverenitása

Negyedik fejezet
A PREZENTIZMUS ÉS A MÚLTTUDAT ELVESZTÉSE

A prezentizmus

A történelem nulladik évének értelmezése

Ötödik fejezet
UKRAJNA – AZ ERKÖLCSI MEGVÁLTÁS FÓKUSZÁBAN

Én! Én! Én! A kultúra magára talál Ukrajnában

A Nyugat erkölcsi leszerelése

Hatodik fejezet
UKRAJNA ÉS A NAGY ÚJRAINDÍTÁS MÍTOSZA

A háború – nem látszik a vége

Bibliográfia

Forrásjegyzék

Köszönetnyilvánítás

2022. március 14-én nyilvános előadást tartottam egy találkozón, amelyet az Academy of Ideas szervezett Londonban az ukrajnai háborúról és az azzal kapcsolatos átfogóbb kérdésekről. Az előadást követő beszélgetés nyomán heves vita alakult ki, amely arra késztetett, hogy alaposabban is elmélyedjek a témában. A találkozó résztvevőinek megjegyzései és kritikái nélkül nem írtam volna meg ezt a könyvet. Hálás vagyok nekik, amiért arra ösztönöztek, hogy gondolataimat részletesebben is kidolgozzam. A szűk határidőket nehéz betartani, így az, hogy e könyv napvilágot láthatott, csakis a feleségemmel, Ann Furedivel, a fiammal, Jacob Furedivel és a barátaimmal, Norman Lewisszal és D. J. Nolannel való szoros együttműködésnek köszönhető. Kritikus észrevételeket, megjegyzéseket fűztek a szöveghez, illetve szerkesztették és átdolgozták azt. Mély hálával tartozom nagylelkű szellemi és szerkesztői közreműködésükért.

Menaggio, Lombardia
2022. június 1.

Előszó

2022. március 29-ét írunk, öt hét telt el, amióta Oroszország megtámadta Ukrajnát. Egy régi, impozáns épület előtt állok egy kis történelmi város közepén, amelyet magyar származású szüleim Munkácsként emlegettek. Ma Ukrajnához tartozik, a neve Mukacsevo. A város Kárpátalján, Ukrajna nyugati részén fekszik. A múltbéli kultúrák és etnikai közösségek nyomai, amelyek e helyet benépesítették, mindenütt fellelhetők: egy gépelt felirat a római katolikus templom bejárata előtt arról tájékoztat, hogy a hét mely napjain és hány órakor tartanak a templomban ukrán, magyar, illetve szlovák nyelvű misét.

A legtöbb ember, akivel beszédbe elegyedem, sokkal inkább a megnövekedett forgalom és a háború kitörése óta a városba érkező nagyszámú gépkocsi miatt panaszkodik, mint amiatt, hogy Oroszország lerohanta hazájukat. Úgy tűnik, hogy Kijevből és az egyes nyugat-ukrajnai területekről származó ukránok ezrei döntöttek úgy, hogy elautóznak a városba, és itt várják ki, amíg eldől a konfliktus kimenetele. „Amíg van remény, mi Ukrajnában maradunk – mondja egy kijevi jogász. – Nem akarunk menekültekké válni.” Egy helyi asszony a légitámadásokat jelző szirénák hangjáról beszél, amely belehasít az éjszaka csendjébe, és arról, hány barátjuk döntött úgy, hogy gyermekeikkel elindulnak a magyar határ felé. Csendes daccal mondja: a légiriadók szirénái ellenére „itt maradok, ez az otthonom”.

Munkács/Mukacsevo mindig a változások frontvonalában helyezkedett el a régióban. A 20. század elején az Osztrák–Magyar Monarchia része volt, de az első világháború után a szövetségesek úgy döntöttek, hogy Csehszlovákiának adják át a térséget. 1938 novemberében, Csehszlovákia felosztását követően Magyarországnak ítélték oda. 1944-ben a szovjet Vörös Hadsereg megszállta a területet. Rövid időre a Szovjetunió visszaadta Csehszlovákiának, majd 1945-ben közvetlen fennhatósága alá vette. Ugyanebben az évben a Kreml átengedte Munkácsot/Mukacsevót az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaságnak, amelyet ma Ukrajnaként ismerünk.

A két háború közötti időszakban Munkácsra/Mukacsevóra gyakran hivatkoztak úgy, mint „kis Jeruzsálemre”. Lakosságának csaknem 50 százaléka zsidó származású volt, és az akkori Csehszlovákia kárpátontúli régiójának zsidó kulturális központja lett. Ez idő tájt harminc zsinagóga állt a heterogén zsidó közösség rendelkezésére. Ez a közösség azonban elpusztult a holokauszt során, és ma már csak maroknyi zsidó él a városban.
1
A város rég elpusztult központi zsinagógája helyén a holokauszt áldozatainak állított emlékmű e tragikus múlt kevés mementójának egyike.

Ukrajnai utazásom egyik oka az volt, hogy megnézzem, hogyan reagál a régió – amely annyi megszálló hatalmat látott jönni és menni – a legújabb fenyegetésre, amelyet ezúttal Oroszország megszálló hadserege képvisel. A hősies ukrán katonákat ábrázoló óriásplakátok azt jelzik, hogy ez a térség továbbra is egy hosszú, tragikus dráma szereplője, amelynek eredete legalább a 20. századig nyúlik vissza. Egy közösségi központban, ahol önkéntesek használt ruhát és élelmiszert osztanak a megfáradt menekültek hosszú sorának, egy középkorú, angolul jól beszélő nő megkérdezi tőlem, hogy valóban számíthatnak-e a Nyugatra. Nem tudom, mit feleljek, habozom, és mielőtt még megfogalmazhatnám válaszomat, a nő tekintetén látom, hogy azt gondolja: „tudtam én”.

Munkács drámájában mellékszereplőként a saját családom is szerepel. Nagyapámmal, Taub Ferenccel, vagy anyám testvérével, Imrével soha nem volt alkalmam találkozni vagy beszélni. Az első világháborúban nagyapám a magyar hadseregben szolgált, és az olasz fronton harcolt. Nagyon örült, amikor 1916 elején betegség miatt idő előtt vissza kellett térnie a civil életbe. Úgy vélte, hogy ez a háború teljesen értelmetlen volt, nem szolgálta a nemzet érdekeit.

Sajnos a háború sem az ő, sem a családom számára nem ért véget 1916-ban. 1944-ben elhurcolták egy munkaszolgálatos zászlóaljba. Amikor Imre bácsikámmal együtt valahol a várostól nem messze halálra fagyott, a második világháború akkoriban ért lassan a fegyveres konfliktus utolsó szakaszába. Ha ma élne, gyanítom, nem lepődne meg, ha azt tapasztalná, hogy a tartós béke továbbra is elkerüli a régiót.

A First World War: Still No End In Sight [Az első világháború: Még mindig nem látszik a vége] című könyvemben felvetettem, hogy a konfliktus előtt és alatt felmerült bonyolult egzisztenciális kérdések közül számos máig megoldatlan maradt.
2
Sok elemzővel ellentétben, akik azt állították, hogy a hidegháború végével az 1914-ben megkezdődött hosszú háború végleg lezárult, én fenntartottam, hogy öröksége továbbra is hatással van a mai világra, és új kifejezésmódokat talál. Az a kényszerhelyzet, amelybe Ukrajna került, azt jelzi, hogy a nagy háború során kirobbant konfliktusok még nem merültek ki egészen.

Az ukrán nacionalizmus az első világháború alatt vált tömegmozgalommá. Addig a független nemzet megteremtésére irányuló törekvéseket meghiúsította az, hogy a később Ukrajnaként önállósodott terület keleti része az Orosz Birodalomhoz, nyugati része az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott. Amikor e birodalmak a nagy háború során összeomlottak, az ukrán nacionalisták vezetőinek lehetőségük nyílt, hogy megragadják az alkalmat, és létrehozzanak egy független nemzetállamot.

Annak ellenére azonban, hogy az ország egyre nagyobb lendületet vett, és egyre nagyobb befolyással bírt a régió lakói körében, az ukrán nacionalisták nem tudták megvalósítani céljaikat. Ehelyett a birodalmak összeomlását követően a mai Ukrajna területét a Szovjetunió és Lengyelország szállta meg. A két háború közötti időszakban a mai Ukrajna nagy része e két állam fennhatósága alá tartozott. Nyugat-Ukrajnát különböző időszakokban Lengyelország, Románia és Csehszlovákia uralta.

Formális értelemben a Szovjetunió által uralt területen 1918-ban földrajzilag jött létre Ukrajna. Ahogyan az Ukrajna történetéről szóló egyik tanulmány kifejti: „A szovjet uralom alatt Ukrajna – mint a többi szovjet tagköztársaság – rendelkezett a szuverén államiság minden névleges jegyével, nevezetesen a köztársasági intézmények teljes körével.” A valóságban azonban „az Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság csak egy szuverén állam üres intézményi karikatúrája volt”.
3
A Szovjetunió 1991-es összeomlásával Ukrajnának végre lehetősége nyílt arra, hogy elszakadjon a Kremltől, és kikiáltsa függetlenségét. A későbbi események viszont azt mutatták, hogy könnyebb volt elszakadni a széteső szovjet birodalomtól, mint a múlt örökségétől. Oroszország 2014-ben megszállta Ukrajnát, és sikerült annektálnia a Krímet, továbbá elfoglalt egy nagy területet a kelet-ukrajnai határ túloldalán.

Az egymással versengő hatalmak által Ukrajna területére kényszerített földrajzi megosztottság, valamint az orosz és ukrán anyanyelvű polgárok közötti kulturális feszültségek megnehezítették a koherens nemzettudat kialakulását. Részben továbbra is felfedezhető az, amit az egyik történész „a múlt »egymással versengő« nagy narratíváinak” nevez.
4
Ilyen körülmények között Moszkva az ukrajnai orosz nyelvű kisebbség védelmezőjeként tudta magát feltüntetni. Így próbálta Oroszország biztosítani, hogy maradjon bizonyos fokú befolyása Ukrajna belügyeinek irányítására.

Oroszország döntését, hogy 2022 februárjában megszállja Ukrajnát, számos tényező motiválta, amelyek továbbra is élénk viták tárgyát képezik. E sorok írásakor még egyáltalán nem világos, hogyan fog végződni ez a háború. De ha ma ránézünk a térképre, azt láthatjuk, hogy az orosz erők Kelet- és Dél-Ukrajna egyes részeit tartják megszállás alatt, s mindez kísértetiesen hasonlít az 1914-es viszonyokra, amikor ez a terület két hanyatló birodalom között volt felosztva. Olyan érzés, mintha a jelenlegi helyzet az 1914-ben előállt állapot folytatása lenne.

E könyv célja ráébreszteni az olvasókat arra, hogy ellentétben azzal az elképzeléssel, mely szerint a történelem véget ért, továbbra is a múlt bűvöletében élünk. A nyugati kulturális és politikai véleményformálók úgy döntöttek, hogy ezt a leckét figyelmen kívül hagyják, ezért voltak képtelenek megérteni az események láncolatát, amely Ukrajna megtámadásához vezetett.

A 2022 februárjában kitört háború már nem csak Ukrajna jövőjéről szól. Olyan időszakban történt, amikor a világ még nem heverte ki azt a nagy globális megrázkódtatást, amelyet egy halálos világjárvány okozott. Továbbá egybeesett egy olyan gazdasági nacionalizmus kialakulásával, amely azzal fenyeget, hogy tovább súlyosbítja a természeti erőforrások hiánya és az ellátási láncok felbomlása okozta problémákat. Ukrajna önkéntelenül olyan csatornává vált, amelyen keresztül ezeket a globális nehézségeket megtapasztaljuk – ez pedig arra figyelmeztet, hogy sem a békét, sem a biztonságunkat nem tekinthetjük magától értetődőnek.

E kötet egyik célja, hogy elmagyarázza: a problémát, amellyel szemben állunk, nem pusztán az orosz megszálló sereg jelenti, hanem a Nyugat történelmi analfabetizmusa és erkölcsi zavarodottsága. Fennáll a veszély, hogy a nyugati vezetők erre az invázióra adott válasza az ukrajnai válságot akaratlanul egy lassú haláltáncba sodorja, amely az egész világra kiterjedhet. A kötet alcíme arra az irányvesztésre utal, amely szorosan kapcsolódik ahhoz, hogy a nyugati társadalom képtelen komolyan venni történelmi örökségét. A történelmi tudatosság viszonylagos hiánya megfosztotta a Nyugatot az új tapasztalatok feldolgozásához szükséges útmutatástól. Az Ukrajnában zajló háború fontos lehetőséget kínál a Nyugat számára, hogy végre megtanulja: fel kell dolgoznia a múltját.

Néhány barátom és munkatársam arra figyelmeztetett, hogy e könyv megírásával nagy kockázatot vállalok, hiszen a háború még dúl, és nem tudjuk, mi lesz a végkimenetele. Nekik – Graham Greene-t idézve – csak azt válaszolhatom: ez is egy olyan történet, amelynek „nincs se kezdete, se vége”.

[1] Hersh Sachs, S.: Ukraine on my mind – though I am not Ukrainian!, The Times of Israel, https://blogs.timesofisrael.com/ukraine-on-my-mind-though-i-am-not-ukrainian.

[2] Furedi, F.: First World War: Still No End In Sight, London, 2014: Bloomsbury Press.

[3] Lásd Wolczuk, K.: The moulding of Ukraine: the constitutional politics of state formation, Budapest, 2001: Central European University Press, https://books.openedition.org/ceup/1739?lang=en.

[4] Von Hagen, M.: Does Ukraine Have a History?, Slavic Review, 1995, 54, 667.

Első fejezet
A TÖRTÉNELEM BOSSZÚJA

Oroszország Ukrajna elleni támadásának egyik fontos következménye az, hogy a gondolkodó emberek kénytelenek szembenézni a történelemmel. Másként hogyan is értelmezhetnénk ezt a váratlan és látszólag értelmetlen konfliktust? A háborúknak Afrikában és a Közel-Keleten kellene zajlaniuk, és nem Európában. Az utóbbi évtizedekben a globalizmus ideológiájának terjesztői hajlamosak voltak abból a feltételezésből kiindulni, hogy Európa háborúmentes övezet lett. Ahogy a Why has war become obsolete in Europe [Miért vált idejétmúlttá a háború Európában?] című kommentár a háború előtt, 2010-ben megjegyezte: „Igen figyelemreméltó, hogy az a kontinens, amelyet modern történelmének nagy része során belháborúk dúltak fel, ma a világ egyik legstabilabb régiójának mutatkozik.”
5

Az utóbbi évtizedekben sokat írtak arról, hogyan fogja a globális gazdasági integráció csökkenteni a nemzetek közti háborúk valószínűségét. Más kommentátorok arról elmélkedtek, hogy az európai integráció kínál tartós „megoldást a háborúkra”.
6
Egyes tudósok odáig mentek, hogy kijelentették: a háború elavulófélben van.
7
John Mueller határozottan állítja a The Remnants of War [A háború maradványai] című tanulmányában, hogy a fejlett országok túljutottak már a háborúkon, és a katonai összecsapások egyre inkább olyan „bűnözők” művei csupán, akik „maradványharcosoknak” tekintendők.

A háborúról való mágikus gondolkodás e formája arra ösztönzött egyes nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó szakembereket, hogy különbséget tegyenek régi és új konfliktusok között. Az Ukrajnában tomboló háborút Mary Kaldor „régi háborúként” jellemzi. Véleménye szerint a régi háború „a háború sztereotip változata, amely Európa legutóbbi évszázadainak tapasztalatán alapszik”. Ezek a háborúk – amelyeknek egyébként nem kellene kirobbanniuk – két szuverén állam közt zajlanak.
8
Az új háborúkat úgy ábrázolja, mint hibrid konfliktusokat például állami és nem állami hálózatok között.

Az a gondolat, hogy a régi háború anakronizmus, még a nemzetük biztonságáért felelő egyes döntéshozók képzeletét is megragadta. 2014-ben John Kerry amerikai külügyminiszter Oroszország Ukrajna elleni első támadására adott reakciója az volt, hogy kijelentette: Moszkva úgy viselkedik, mintha ez a 19. század lenne. „A 21. században nem lehet úgy viselkedni, mintha még mindig a 19. században élnénk, és pusztán koholt ürügyek alapján megtámadni egy másik országot” – mondta Kerry.
9
A fegyveres agressziónak ez a naiv összekötése a 19. századdal nemcsak a múlt alapvető meg nem értését tükrözi, hanem a riasztó tudatlanságot is a reálpolitika terén. Ahogy a The Wall Street Journal vezércikke – amelynek az „Isten hozott a 19. században” ironikus címet adták – válaszolt Kerrynek: „Bár nem ez volt a szándéka, az amerikai külügyminiszter úgy foglalta össze a Nyugat jelenlegi vezetői és a Kreml kemény emberei közötti különbséget, hogy az előbbiek a nemzetközi szabályok fantáziavilágában élnek, míg az utóbbiak értik a hatalom nyelvét.”
10

Valószínű, hogy most, miután Oroszország elindította második invázióját Ukrajna ellen, a világ Kerryjei végre leszámoltak az illúzióikkal. Az utópisztikus és benyomásokon alapuló vélemények, amelyek szerint a háború idejétmúlt, hirtelen átadták helyüket a nemzetállamok közti régimódi katonai konfliktusok visszatérésével kapcsolatos aggályoknak. „Többé már nem elképzelhetetlen a háború Európában” – vonja le a következtetést két, nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó szakértő, Ivan Krasztev és Mark Leonard.
11
Ezt támasztják alá az An Appeal for Civic Action in Europe and Beyond [Felhívás az európai és Európán túli polgári cselekvésre] című írás szerzői is, akik kijelentik, hogy „egy újabb háború Európában már nem valószínűtlen vagy elképzelhetetlen”.
12

Az európai háború idejétmúltságával kapcsolatos mágikus gondolkodást a globalizáció ideológiájának szószólói terjesztették. Az Európa nemzetei közötti háború jelenségének gyászjelentését az Európai Unió föderalista projektjét hirdető ideológusok is rendszeresen megírták. 2012-ben az EU megkapta a Nobel-békedíjat. Négy évvel később az Egyesült Királyságban a brexit körüli vitában a maradáspárti lobbi egyik fő érve az volt, hogy az EU az európai béke egyetlen garanciája.
13
Szerintük az EU-ban a nemzetállam nyers hatalomérvényesítését felváltotta a jogállamiság.

Az ukrajnai háborúnak fel kellene nyitnia a szemünket. Ám számos kommentátor továbbra is ragaszkodik hozzá, hogy a háborúkról letűnt korokra asszociáljon. Roger Cohen, a The New York Times külügyi szerkesztője például ezt írta:

„A 19. és a 21. századi világnézetek közötti szembenállás olyan következményekkel járhat, melyeket a 20. század Verdun, Hirosima és más helyszínek példáján szemléltetett. Putyin úr ukrajnai háborúja megmutatta, hogy a nagy világégések kockázata még nem a múlté.”
14

A háborúk kétségtelenül borzalmasak. De azt képzelni, hogy valamilyen módon kizárólag a 19. századi világnézethez kapcsolódnak, nemcsak egyfajta szándékos történelmi amnéziáról árulkodik, hanem önámításról is. Lehet, hogy a 21. század háborúi a nyugati világon kívül zajlanak, de a harctereket ugyanúgy vér áztatja, mint Verdunnél. A Szíria jövőjéért vívott háborúk több mint 350 ezer áldozata a 21. századi hadviselés tragikus valóságáról tanúskodik.

Az a tendencia, hogy a „régi háborúkat” Európában történelmi anakronizmusként kezeljük, szorosan kapcsolódik ahhoz, amit Andrew Michta nemzetközi biztonsági szakértő úgy írt le, mint annak a konszenzusnak a gyengülését, mely szerint „a nemzetállamnak mindenekfelett állónak kell maradnia a világpolitikában”.
15
A nemzeti szuverenitás, mint a globalizált világban irrelevánssá vált idejétmúlt előítélet, lekicsinylését a nyugati politikai és kulturális intézményrendszer széles körben magáévá tette. Ahogy Michta megjegyezte, a nemzetállam tekintélye egyre inkább megkérdőjeleződik. Ezt a nézetet a legmarkánsabban az egyetemeken működő kozmopolita teoretikusok képviselik, akik a nacionalizmus elleni keresztes hadjáratukat a kora újkori vallási babonák elleni küzdelem történelmi megfelelőjének tekintik. „Ahogyan a keresztény teológiát vissza kellett szorítani Európában az újkor kezdetén, a politikai cselekvés területét ma a nacionalista teológia megszelídítésével kell újból megnyitni” – tanácsolja a kozmopolitizmus egyik legjelentősebb képviselője, az egykori német szociológus, Ulrich Beck.
16

A nyugati kozmopolita és globalista gondolkodást sújtó történelmi amnézia szorosan összefonódik a történelem lezárásának, illetve végének érzékelésével. Mintha a világ felszabadult volna saját múltjának elnyomása alól, a kozmopolita világnézet a valóságot mindig eredetinek és újnak tekinti. Ez az a szemlélet, amely az újdonság iránti megszállottságát az „endizmus” ideológiájává változtatta. Andrew Gamble politológus Politics and Fate [Politika és végzet] című tanulmányában az „»endizmus« fellángolásáról”
17
ír. Ha elhinnénk az ezzel kapcsolatos összes állítást, nehéz lenne elkerülni azt a következtetést, hogy szinte minden, ami régen normálisnak számított, véget ért. Míg egyes írók a régi háborúk végéről elmélkedtek, mások a történelem végét, az ideológia végét vagy a nemzetállam végét hirdették. Születtek könyvek a szuverenitás végéről, a tekintély végéről, a Nyugat végéről és a politika végéről. Vannak, akik „a könyv végét” hirdetik, ami remélhetőleg csak azután fog bekövetkezni, hogy önök befejezik e szöveg olvasását.
18
A The End of Science: Facing The Limits Of Knowledge In The Twilight Of The Scientific Age [A tudomány vége: A tudás határai a tudományos korszak alkonyán] című könyv szerzője még a tudományt is az endizmus ügye mellé állítja.
19
Számos kommentátor elmélkedik az apokalipszisről, és töri a fejét azon, vajon „hogyan lesz vége a világnak”.
20

Ahogy azt később ebben a könyvben kifejtem, az endizmussal kapcsolatos megszállottság azt a törekvést tükrözi, hogy szakítsunk a múlttal, és számoljunk le a történelemmel. Az 1970-es évek közepén Christopher Lasch amerikai történész megfigyelte, hogy „[e]gyre kevésbé érezzük, hogy részei vagyunk a történelem folyamatának, hogy láncszemek volnánk a múltbeli és a jövő felé tartó nemzedékek sorában”.
21
Az 1970-es évek óta a történelem folyamatossága iránti érzékenység elvesztése tudatosan gerjesztett történelmi amnéziává torzult. Tony Judt történész arra figyelmeztetett, hogy „minden mai illúziónk közül a legveszélyesebb az, amely az összes többit alátámasztja és megmagyarázza. Ez pedig az az elképzelés, hogy precedens nélküli korban élünk: ami velünk történik, az új és megmásíthatatlan, és a múltból nem tanulhatunk semmit.”
22

A történelmi amnézia mindent átható érzését az EU-ban kifejezetten támogatták a nulladik év történelmi elképzelésének népszerűsítésével. Ez a hozzáállás még a történelemtanításban is eluralkodott, ahol gyakran mindent, ami a második világháború vége előtt történt, a „régi rossz napok” jelzővel illetnek. Ebből a szempontból nézve 1945 a nulladik év, és mindarra, ami korábban történt, gyanakvással és rosszindulattal kell tekinteni. Az EU által finanszírozott brüsszeli Európai Történelem Háza tehát úgy döntött, hogy Európa történelmi múltját maga mögött hagyva 1946-ot választja az EU nulladik évének.
23
A nulladik év névlegesen azt sugallja, hogy a háborúk, atrocitások és destruktív ideológiák régi rossz napjait az európai integráció intézményesítése révén magunk mögött hagytuk.

Ez az 1950-es években kialakult narratíva arról szólt, hogyan emelkedtek ki főnix módjára az EU eredeti tagállamai a hamvaikból a háború után, hogy lemondjanak a nacionalizmusról mint az államok közti kapcsolatok ápolásának alapjáról. Az események leírásának e verziója szerint az európai egységnek köszönhető azon konfliktusok meghaladása, melyek számos háborúhoz vezettek – valamint a gazdasági prosperitás feltételeinek megteremtése is a második világháború utáni időszakban. Innen nézve az európai egység elérését a bibliai megváltás világi megfelelőjeként ábrázolták. Ebben a történetben az európai föderalizmus egy szent ügyet jelképezett, míg a nemzettel való azonosulás egyfajta politikai eretnekség szerepét kapta.

Az Európát a hamvaiból felemelkedő főnixként láttató megváltásmítosz egyik nem túl szerencsés következménye az volt, hogy túlment az 1914–1945 közötti sötét időszak elutasításán, és a múlt nagy részének megtagadásához vezetett. Európa 1945 előtti múltját egyre inkább negatívan ábrázolták. Ez a hozzáállás részben a korábbi két évszázad politikailag motivált nacionalista történészeinek a történelemmel való visszaélésére adott válasz volt. Továbbá annak az aggodalomnak a kifejeződése, hogy az 1945 előtti korszakban való túlságos elmélyülés súlyosbítaná a tagállamok és más európai nemzetek közötti konfliktusokat.

Az EU kulturális és oktatási kezdeményezései egy leegyszerűsített történelemképet népszerűsítettek folyamatosan, amely nemigen próbálta megismertetni az emberekkel az európai civilizáció örökségét. Az EU politikai elitje azért tette meg 1946-ot Európa nulladik évének, mert így akart megszabadulni attól a történelemtől, amelyet se nem becsül, se nem ért. Nem valószínű, hogy egy olyan politikai kultúra, amelyet zavarba ejt a saját múltja, sikeresen kommunikálná kulturális örökségét a fiatalabb generáció felé. Következésképpen egy ifjú ember, aki a történelem tanulmányozására adja a fejét, könnyen juthat arra a következtetésre, hogy Európa születése 1945 utánra tehető.

Az EU oktatáspolitikai intézményrendszere számára a kontinens 1946 előtti történelme idegen, ha nem ellenséges terület. Természetesen az európai történelemnek megvannak a maga lehangoló és szörnyű epizódjai. Az is teljesen érthető, hogy sok felvilágosult európai mindent meg akar tenni az agresszív nacionalizmus és az idegengyűlölet regresszív hatásainak felszámolása érdekében. De akár tetszik, akár nem, Európának együtt kell élnie a múltjával, és csak akkor tud előrehaladni, ha azt számításba veszi.

Nem meglepő módon egyes történészek odáig merészkedtek, hogy azt állítják, az Európában élő emberek lélektanilag oly mértékben elhatárolódtak múltjuktól, hogy nincs szükségük a történelemre identitásuk megtartásához, vagy ahhoz, hogy megértsék, kik is valójában. „Az európaiak egyértelműen egy olyan történelem túlélőinek érzik magukat, amelyet messze maguk mögött hagytak; nem tekintik a történelmet az eredetüknek vagy létük alapjának” – állította Christian Meier német történész, majd így folytatta:

„A történelem nem olyasmi, amit szeretnének folytatni (ha lehetséges, jobb minőségben). Ezért aztán nem éreznek hálát elődeik iránt azért, amit azok annyi erőfeszítéssel elértek, épp ellenkezőleg, azokra a dolgokra összpontosítanak, amelyeket nem értenek (és próbálnak megérteni), például a háborúkra, az igazságtalanságokra, a nőkkel szembeni diszkriminációra, a rabszolgaságra és hasonlókra. Úgy érzik, nem kötődnek történelmükhöz, amelynek komolyságát, általában véve, egyre kevésbé tudják elképzelni.”
24

E tendencia alátámasztásául Meier arra hivatkozik, hogy az EU igyekszik elhatárolódni Európa történelmi múltjától. „Így, amennyire én tudom, az Európai Unió lesz a modern kor első olyan politikai entitása, amelynek nincs szüksége saját történelmére és történelmi útmutatásra” – jelenti ki Meier.
25
A tapasztalat azt mutatja, hogy az EU-t a történelem iránti közönye megfosztotta attól a képességétől, hogy megértse a jelent. Judt véleménye, miszerint hajlamosak vagyunk „tagadni a múltbéli tapasztalatok relevanciáját a jelen problémák összefüggésében”, különösen fontos annak megértéséhez, miért lepett meg sok szakértőt és kommentátort az a hajtóerő, amely Ukrajna orosz megtámadásához vezetett.
26

A történelmi folytonosság figyelmen kívül hagyása, amely a nyugati kulturális elit szemléletét jellemezte, a Szovjetunió egykori szatellitállamaiban sokkal kevésbé érvényesült. A totalitárius elnyomás évtizedei még mindig frissen élnek az emberek emlékezetében. Nem csak Ukrajnában érzékenyek az emberek nemzeti függetlenségük bizonytalan helyzetére. Az ukránok számára kevés olyan dolog van a jelenlegi háborúban, amelyet ne tudnának értelmezni. Sokan emlékeznek Oroszország korábbi kísérleteire, amikor megpróbálta átvenni az irányítást az ország felett. Emlékeznek a Szovjetunió, Nagy-Britannia és az Egyesült Államok vezetői által 1945-ben Jaltában aláírt paktumra, amely Európa nyugati és keleti blokkra való felosztásához vezetett. Emlékeznek arra, hogy ez a paktum Moszkva nyomorúságos gyarmatának szerepét osztotta rájuk.

Alig több mint három évtizede egy másik látszólag értelmetlen konfliktus szökkent szárba Európában, akkor a Balkánon. Amikor a hazájában kirobbant etnikai háborúskodásról kérdezték, a veterán jugoszláv disszidens, Milovan Gyilasz azt mondta, hogy „a kommunizmus csak történelmünk egy ideiglenes epizódja volt”.
27
Gyilasz ezt úgy értette, hogy még a könyörtelen kommunista diktatúra sem tudta meglazítani vagy elszakítani azt a szálat, amely a Balkán múltját a jelenével összeköti. A történelem Jugoszlávia drámai felbomlásával állt bosszút. Ha ma élne, valószínűleg megismételné véleményét az Oroszország által Ukrajnára mért csapás kapcsán. A történelem nulladik évének dogmáját hirdetőkkel ellentétben Gyilasz megértette, hogy a jelent nem lehet teljesen elszigetelni a múlttól.

Gyilasz figyelmeztetését a múlt tartós jelentőségéről tragikus módon támasztják alá az Ukrajnában zajló szörnyű események. Tényleg olyan érzés, mintha a történelem felébredt és úgy döntött volna, hogy ráerőszakolja akaratát Oroszország, Ukrajna és a környező országok népeire. Feje tetejére állította a fennálló globális rendet, és megkérdőjelezte a hidegháború utáni hatalmi egyensúlyt Európában. Vlagyimir Putyin felfegyverezte a történelmet, hogy legitimálja expanzionista ambícióit. Oroszország népének inspirálása és mozgósítása érdekében Putyin folyamatosan történelmi tanulságokra hivatkozik. Beszédei az orosz múlt kiterjedt tárgyalásán keresztül közvetítik birodalmi ambícióit.
28
Egyes beszédei olyan eseményekre térnek ki, amelyek állítólag több mint ezer évvel ezelőtt történtek.

Egyszerűen nem lehetséges megérteni Oroszország invázióját és az arra adott ukrán választ anélkül, hogy megértenénk a történelmi dinamikát, amely a konfliktushoz vezetett. Ahogy a Memory Crash: Politics of History In and Around Ukraine 1980s–2010s [Memória-összeomlás: Történelempolitika Ukrajnában és környékén az 1980-as évektől a 2010-es évekig] című kötet szerzője, Georgij Kaszjanov a Foreign Affairsnek írt tanulmányában megjegyezte: „Európa első 21. századi háborúja nagyrészt a múltról szól.”
29
Továbbá így ír:

„Az orosz haderők már több mint két hónapja törnek utat maguknak Ukrajnán keresztül, nagyrészt történelmi fikciók által vezérelve. De a történelem hajtja a heves ukrán ellenállást is. Az ukránok is saját múltszemlélettel rendelkeznek, amely harcra ösztönzi őket. Ez a háború sok szempontból két összeegyeztethetetlen történelmi narratíva összeütközése.”

Hogy a konfliktusban részt vevő felek mindkét oldalon átpolitizálják az emlékezetet, valóban kidomborítja, hogy a történelem milyen hosszan kihat egy háború főszereplőinek motivációira, viselkedésére. Ezért lehet a háborút – legalábbis részben – „a múltak összeütközésének” nevezni.

Az események Putyin szerinti verziójában Ukrajna történelmileg megkülönböztethetetlen Oroszországtól. Kijevvel kapcsolatban Putyin Oleg fejedelmet idézi, aki a 10. században azt mondta: „Legyen ez a város minden orosz városok anyja.” Nyugati kommentátorok gyakran vannak azon a véleményen, hogy Putyin pusztán felhasználja a történelmet, és nem hisz igazán ebben a retorikában.
30
Mindazonáltal nem az számít, hogy Putyin „felhasználja-e a történelmet”, vagy sem, hanem hogy úgy döntött, támogatóit az orosz múltról alkotott saját verziója által nyújtott forrásokra támaszkodva fogja inspirálni.

Egy nagyon eltérő múltszemlélet

Putyin tisztelete Oroszország „arany múltja” iránt éles ellentétben áll a nyugati politikai vezetők nemzeti múltjuk iránti közömbösségével. Ez az egyik oka annak, hogy nem értik, vagy legalábbis nem hajlandók felfogni, hogy Putyin történelmi küldetéstudata milyen szinten befolyásolja geopolitikai számításait. Putyinnal ellentétben nyugati kollégái szégyellik nemzetük történelmét. Különösen az angol–amerikai világban uralkodik történelemellenes konszenzus a