Table of Contents

- Az első rész tartalmából

- 1. fejezet - Késői holdfény ajándéka

- 2. fejezet - „Én vagyok a király”

- 3. fejezet - Őszinte vallomás

- 4. fejezet - Lázadások és választások

- 5. fejezet - Szerelemről szerelemre, merényletről merényletre

- 6. fejezet - A bosszú a legédesebb

- 7. fejezet - Elnök a székén, királynő a trónján

- 8. fejezet - A háború véres szele

- 9. fejezet - Semmi sem tart örökké

- 10. fejezet - Istenek harca

- Epilógus

- Szereplők

- Spoileres nevek/képek

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Noah Noé Noir

DIANA, A HATALOM MEGSZÁLLOTTJAI

Kiyoshi és Chloé II. rész.

Copyright © Noah Noé Noir 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-615-6466-41-9

A borító Szopos Katalin és Noah Noé Noir munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Az első rész tartalmából

1. fejezet - Késői holdfény ajándéka

2. fejezet - „Én vagyok a király”

3. fejezet - Őszinte vallomás

4. fejezet - Lázadások és választások

5. fejezet - Szerelemről szerelemre, merényletről merényletre

6. fejezet - A bosszú a legédesebb

7. fejezet - Elnök a székén, királynő a trónján

8. fejezet - A háború véres szele

9. fejezet - Semmi sem tart örökké

10. fejezet - Istenek harca

Epilógus

Szereplők

Spoileres nevek/képek

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Az első rész tartalmából

Kiyoshi átlagos, börtönszerű iskolai élete egy csapásra megváltozik, mikor magához fogadja az útszélén talált macskát, akiről reggelre kiderül, hogy valójában egy vele egykorú lány. Ő Chloé, aki azon kívül, hogy képes macskává átalakulni, az a különlegessége, hogy egy másik világból jött, miután idáig üldözte nagybátyja egyik csatlósa. A lány félti a világát, így minél hamarabb vissza akar menni, ami sikerül is neki, azonban akaratlanul a kamaszfiút is magával rántja. Képtelenek együttműködni, hogy a srác hazajusson. Azonban ez a cél hamar tovább nehezedik, miután kiderül, hogy a lány nagybátyja sokkal nagyobb fenyegetést jelent, mint azt ő elképzelte, ráadásul sikerült Chloé ellen hangolnia a lány öccsét. Chloé kilátástalánságtól vezérelve utolsó reményként körüljárja a különleges világ négy országát, Tavasz, Nyár, Ősz és Tél földjét, hogy segítséget kérjen azoktól a vezetőktől, akiket korábban nem is ismert, hogy felvehesse a harcot legnagyobb ellenségével, a nagybátyjával, és kiszabadítsa a karmai közül szeretett öccsét. Mindezt a magával hozott Kiyoshi segítségével.

Keresd az első kötetet a www.helma.hu weboldalon ekönyv, hangoskönyv és nyomtatott könyv formában!

1. fejezet - Késői holdfény ajándéka

„Diana Ishikawa vagyok, 16 éves. Nemrég költöztünk Montana állambeli Missoulaból, ide Californiába, Morena Villagebe a szüleimmel. Még nem igazán ismerem a települést, és barátaim sincsenek itt, ezért szívesen ismerkedem meg új emberekkel. Elsőre a külsőm nagyon extrémnek nézhet ki, de ez nem fedi a valóságot, ugyanis elég visszahúzódó vagyok. Ennek ellenére könnyen barátkozom. Kiskorom óta tanulok spanyolt, ezért hamar fel tudok zárkózni. Szeretek mindenféle zenét, az édességeket, de legfőképpen a természetet és az állatokat.”

- Diana, kijönnél végre? Más is szeretné már használni a fürdőszobát. - kopog be türelmetlenül a lány édesapja, aki éppen most ért haza a munkából.

- Pillanat apu, még meg kéne fogalmaznom a kis leírást magamról, amit kért a tanárnő az új suliban. - szól ki hangosan, majd jobban elmerül a forró vízben, kezében a telefonnal, amibe épp gépeli be a szöveget. Magában a folytatáson tanakodik.

- Mit írjak még? Azt vajon bele lehet? Nem, nem lennék túl népszerű vele… - tart egy kis átgondolási szünetet. - Miért ilyen nehéz ez? - sóhajt egyet már így is a forró víztől kivörösödött arccal.

- Muszáj ezt pont a kádban csinálnod? Az ráér kint is, de az én dolgom nem. Úgyhogy igyekezz! - szól be feszültebben.

A lány nem akarja még jobban feldühíteni az édesapját, ezért a kilépő szőnyeg mellé dobja a telefonját, majd kiszáll a vízből. Egy pár perc múlva maga köré csavart törülközővel nyit ajtót. Úgy lép ki a forró gőzből teljesen kipirosodva. Apja türelmetlenül kerüli ki, majd becsukja magára az ajtót. A tini lány bemegy a szobájába, majd átöltözve a tükör előtt fésüli a felemás színű haját. Ez igazán különleges öröksége, ugyanis szinte természetellenes módon, középen elválasztva kétszínű haja van. A jobb oldali fekete részt édesapjától, míg a baloldali hófehéret pedig édesanyjától örökölte. Türkiz színű szemei miatt mindig ügyel arra, hogy nagyjából ezzel összhangban levő ruhát viseljen magán. Extrém módon sötétkék rúzst használ, ami miatt sokszor furcsán néztek már rá, de ő nem különösebben zavartatja magát. Ugyanezzel az árnyalattal van neki a két orcájára felfestve egy - egy könnycsepp. Halvány, sápadt kezében fogva a fésűt, néz előre, és gondolkozik magában:

- Hogy szerezzek barátokat, ha én soha nem tudok kezdeményezni beszélgetést? Ahj! Missoulaban sokkal könnyebb volt. Ott simán leszólítottak a suliban, utcán a szomszédok, mindenki nagyon kedves volt. Itt meg mindenki olyan megvetően nézett ránk a költözés alatt. Hiányzik Montana… - egy pillanatra csak maga elé bámul, mígnem édesanyja hangját hallja meg odakintről, ahogyan őt szólítja:

- Diana, gyere vacsorázni! - a lány szófogadóan megy ki a konyhába.

Az asztalnál már ott ül édesapja kócos hajjal, fáradt arccal, mint általában ilyentájt mindennap. Smaragdzöld szemei alatt már kis táskák is megjelentek. Nyüglődve dörzsöli a szemét és az arcát, akár egy gyerek, mikor a felesége megszólal:

- Kiyoshi, vidd már ki légy szíves a szemetet! - kéri meg Chloé kezdetként kedves hangon.

Ő is sokat változott az elmúlt húsz évben, egyedül a haja maradt meg ugyanolyan szép hosszú fehérnek. Az elmúlt napokban ő is elfáradt, hiszen még a férje munkában volt, neki kellett mindent kipakolni a dobozokból és berendezni a lakást, emellett pedig végezte a házimunkákat. Diana a kertet tette rendbe, ami borzasztóan el volt hanyagolva. A család minden tagja egyetért azzal, hogy kell egy - két szabadnap, de ezt nem tudják kivitelezni. Kiyoshi francia tolmácsként az egyedüli pénzkereső a családban, így muszáj dolgoznia. Chloéra szakad a házimunka minden része, hiszen ő a származása miatt bujdosásra kényszerül. Annak érdekében, hogy megőrizhesse a titkát, nincs semmiféle igazolványa, otthon szülte meg a kislányukat, ráadásul a gyerekükön kívül senki sem tud a nő valódi életéről. A lány pedig szintén nem lustálkodhat, ugyanis holnap lesz az első napja Morena Village egyetlen gimnáziumában, ahol az egyik nagy kedvencét, a spanyol nyelvet tanulhatja majd, tekintettel, hogy ez egy déli határ menti kis település. A gondolatai az asztalnál csakis a holnapi napon forognak, és csak néz maga elé.

- Te nem tudtad volna kivinni? Volt rá egy egész napod. Én dolgoztam, te meg… - veti vissza, de félúton megakad, annyira kifáradt fejben.

- Én meg mi? - háborodik fel felemelve hangját. - Nem csináltam semmit? Most értem a végére a szobáknak az elrendezésével és még hátra van a pince és a padlás is. Három napja másból sem áll minden percem, minthogy bútorokat tologatok, dobozokat bontok, azokból kipakolok, felmosok, felporszívózok és mosom, vasalom a te nyomorult ingjeidet, hogy elegánsan tudjál megjelenni a munkahelyeden. Ha ennyire nem csinálok semmit, akkor ezt te is elvégezheted miután hazaértél. - akad ki a férfire, aki inkább csak hallgat, míg a nő eléjük teszi az ételt.

Chloé sosem szokott ennyire feszült lenni, ezt is csak a fáradtság hozza ki belőle, de egyáltalán nem segít rajta a férje gyerekes nyüglődése sem. Néma csöndben eszegetnek, csak a villa és a kés hangja hallatszik, amíg Chloé meg nem szólal:

- Kislányom, miért vagy ebben a ruhában? Nem bálba készülsz, itthon felesleges már ilyenben lenned, főleg fürdés után. Vegyél fel pizsamát! - noszogatja a gyerekét, aki csak megrázza a fejét. Ő pizsamát kizárólag alvásnál visel, amint felkel, átöltözik valami elegánsba. Nem igazán kedveli az otthoni „lazább” ruhákat.

- Hagyjad, ha ő ebben akar feszengeni, akkor tegye ezt… - szól közbe teli szájjal a férfi.

- Anyu… - hajtja le a fejét, és próbál felvezetni egy másik témát, amire az elmúlt napokban már többször is visszatértek, de eddig csak mindig visszautasítást kapott. Azt reméli, hogy most hogy megcsinálta a kertet, édesanyja talán enged a szigorú elhatározásából.

- Nem veszünk mégis egy háziállatot? Egy nagytestű kutya ellenne a kertben, ez még nagyobb, mint az előző házunkénál is. Nem lenne bent, csak…

- Édesem, ezt már ezerszer megbeszéltük. Túl nagy felelősség lenne. Egy kutyával, főleg amikor kölyök, rengeteget kell játszani, és erre egyikünknek sem lesz ideje. Ráadásul hiába a nagy kert, azt el is kell vinni, sétálni néha a környéken. Ha pedig az utcán bármi felizgatja a fantáziáját, te az életben nem állítod meg, nem vagy ahhoz elég erős és simán elrántana.

- Akkor vegyünk egy kisebbet, vagy szobakutyát! Azt én is le tudnám vinni. Tudnék róla gondoskodni. - Diana még ekkor sem adja fel, főleg mikor ezután a mondata után Chloé nem tud mondani semmi ellenvetést.

- Én rühellem a kutyákat. Büdösek, hangosak, rendetlenek, igénytelenek és rengeteg velük a gond. A kistestűeket pedig kifejezetten gyűlölöm. Itt biztosan nem lesz egy sem. - háborog közbe Kiyoshi, miközben összekaparja az étel maradékát késével a villájára.

- És eddig miben különböznek tőled, apu? Amiket felsoroltál, az majdnem mind igaz rád is. Különben is anyát kérdeztem meg erről. - vág vissza a tinédzser olyan higgadtsággal, és pimaszsággal, amelytől a férfi csak pislogni tud.

- Különben is, van más háziállat is. Macskához mit szólnál? Azok aranyosak és el vannak magukban is sokszor. Te tudod a legjobban anyu, hogy milyenek is a macskák. - ül egy pici mosoly a szájára, mikor látja Chloét teljesen elbizonytalanodni.

Édesanyja macskaként élt együtt szerelmével, míg össze nem házasodtak és el nem költöztek onnan. A fiú szülei mai napig nem tudják, hogy az egykor befogadott állat valójában egy alakváltó lány volt. Chloé ezután megfogadta, hogy soha többé nem fogja használni ezt a formáját. A lánya eközben pedig már csak a beleegyező sóhajt várja, mikor Kiyoshi ismét közbeszól:

- Még mit nem! Kényesek, makacsok azok is. Éltem eleget egy lakásban egy macskával, elég is volt. - kapargatja a maradék ételt finnyásan.

- Hogy te mekkora paraszt vagy! - üti vállba a nő a férjét, mire az sértődötten fájlalja az ért helyet. - Nehogy azt hidd, hogy veled olyan mennyei az élet! Te még mindig nem nőttél fel, és ugyanolyan elviselhetetlen vagy, mint amikor megismertelek. Ha annyira eleged van belőlem, akkor el is mehetsz innen. Már bánom, hogy beleegyeztem a költözésbe. Az előző helyünkön legalább kevesebbet voltál itthon.

- Nem azért vettettem fel a témát, hogy ez is veszekedésbe torkoljon. - rázza meg a fejét elképedve, hogy ebből is megint mekkora marakodás alakult ki. Felfogva a téma reménytelenségét, inkább felhagy vele:

- Mindegy… - ebben az egy szóban minden csalódottsága visszaköszönt egyszerre. - Jó éjt! - mondja halkan, majd felállva az asztaltól, csalódottan indul meg a szobájába.

A szülei észre sem veszik ezt, csak egymásnak vágnak vissza egyre csúnyábban, és egyre hangosabban mindenfélét. A lány bezárkózik, azután végigfekszik az ágyán, ami a bukóra nyitott ablaka alatt van, ahonnan kellemes október végi szellő csap be. Diana haját egy kicsit az arcába fújja, de ő ezzel sem törődve néz maga elé. Oldalt tapogatózik, majd magához ragadva a telefonját elkezdi nézegetni az üzeneteit. Csalódottan tapasztalja, hogy a legjobb barátnője még mindig nem válaszolt neki. Ennek lassan öt napja. Mióta ideköltöztek, azóta minden nap írt a lánynak pár sort, kérdezte az állapotáról, de ő egyikre sem reagált. Még meg sem nézte őket. Ráteszi a kis éjjeli szekrényére mobilját, majd átöltözés után jól betakarózik és a fal felé fordul. Azonban hiába szeretne minél hamarabb elaludni, hogy holnap kipihenten keljen, a szülei ezt nem teszik lehetővé a további veszekedésükkel.

Csak egy fél óra múlva zárul le az egész. Diana nem hallotta, hogy konkrétan miről szólt, csak néhány káromkodás ütötte meg a fülét. Így is megnehezítette a dolgát az, hogy minden társasági életét Missoulaban kellett hagynia, most még a szülei állandó konfliktusa is nyugtalanná teszi. Morena Village a gyönyörű sivatagi fekvése miatt különleges. Épp ezért az éghajlata is ugyanolyan. Nappal forróság uralkodik, vagy legalábbis elég nagy a meleg, éjszaka viszont erősen feltámad a szél, felcsapva magával a rengeteg lerakódott port és koszt. A kisváros csöndjét csak a szél suhogása tölti meg, illetve azoknak a tárgyaknak a mozgatása, amit ér. A családi ház nyitva hagyott fészerét elég erősen kezdi csapkodni. Ez fel is kelti Dianat a nem túl mély álomból.

- Ahj, már megint nyitva felejtettem. Ha a szél lever onnan valamit, vagy kifúj, akkor megint hallgathatom a kiabálást. - dörzsöli meg a szemét fáradtan, azzal kicsoszog a konyhába.

Az odavezető úton, azonban ahogy áthalad a nappalin, meglátja, ahogy édesapja kissé lecsúszva fekszik a kanapén halkan horkolva, miközben a tévé fénye világít rá. Diana kikapcsolja a készüléket, majd fejét megrázva halkan megjegyzi:

- Nem hiszem el, hogy mindig ide lyukadnak ki… - a konyhában tölt magának a hűtőben hagyott limonádéból, majd azzal a kezében sétál ki a kertbe.

Kisebb kövekkel van kirakva egyenetlenül az út a fészerig, ezt még a lány nem tudta megcsinálni. Bezárja a fészert, majd megigazítja a szemébe fújt haját. Azonban mikor fordulna meg, egy hatalmas csörömpölést hall meg. Rögtön a hang irányába néz, ahol látja, hogy a kukák fel lettek borítva. A szél pár zacskót és műanyagot egyből elkezd szétfújni az udvaron. Most ez nem éppen a legjobbkor jött… Szóval a környéken vannak szemétben túrkáló mosómedvék. De jó lesz ezekhez hozzászokni… - húzza kicsit a száját, majd felszedegeti a szemetet, mielőtt a szél széjjel fújná azt, ezt követően pedig visszaállítja a kukákat. Mikor azonban az utolsót támasztja vissza a falhoz, a hold fényében egy megcsillanó gombszempár néz vele szembe a szemetesek mögül. Diana bekukkantva, kicsit lehajolva elkezd közeledni.

- Nem bántalak, ne félj! Remélem csak megijedtél és nem ragadtál be, mert nem szívesen emelek fel egy nagykarmú mosómedvét. - lépked közelebb óvatosan, mikor egyszer csak a kőre egy nagyobb mancs húzódik ki, majd annak a párja. Egyre nagyobb árnyék vetül a falra, mikor a lány egy hosszú bundájú állatnak az alakját véli felfedezni.

- Egy kóbor kutyus… Ne félj! - hívogatja magához, és a kezét próbálja egyre közelebb vinni a mancsához. Ekkor azonban az állat morogni kezd, ezért gyorsan visszahúzza, majd feláll.

- Hozok neked valamit, amivel ki tudlak csalogatni. - indul el a konyha felé elmosolyodva.

Most tudatosult benne, hogyha ez a kóbor kutya barátságosnak mutatkozik, akkor egy kis kedvességgel hamar magához szoktathatja, és akkor már édesanyjának sem lenne szíve elküldeni a háztól, és talán megtarthatnák háziállatként. (Elvégre a szülei kapcsolata is valahogy így kezdődött.) Ki is vesz hamar egy csík csirkemellet, amit édesanyja ebédre készített volna el többek között. Ismét odamegy a szemeteshez, és kezében a hússal, hívogatni kezdi maga felé. Csakhamar hangosabb szimatolásokat kezd hallani, mire a két mellső láb ismét előlép. Diana belekortyol a limonádéba közben, de arra egyáltalán nem számított, hogy a két tappanccsal pontosan milyen állat is lép ki. A kuka felborul mire a nagytestű állat kijön mögüle. Diana szeme kikerekedik és kiejti a poharat a kezéből, ami a kövön darabokra törik. Elkezd hátrálni, a húst otthagyva, amire a vad egyből rámegy, és pillanatokon belül elkezdi befalni. Ezt követően megnyalja a pofáját, majd a két nagy gombszemével a lányra pillant, aki igyekszik óvatosan kikerülni az állatot, aki végig követi minden mozgását a tekintetével.

- Én tudtam, hogy vannak sakálok, és vadkutyák a sivatagban, de azt nem sejtettem, hogy ezek a városokba is bemerészkednek. Mi a fenét csináljak? - gondolkozik magában. Elindul a kertkapu felé, majd azt lassan kinyitva, kitárja az emlős előtt.

- Menj ki! Szabad vagy, én nem akarok veled semmi rosszat tenni. - szól rá erősen suttogva, azonban a vad, akár egy kutya, leül a fűben és a lányra bámul.

Vakaródzik is egy kicsit, de már egyáltalán nem morog. Diana látva, hogy minden próbálkozása a kiengedésre hasztalan, és mivel tudja, hogy nem hagyhatja itt csak úgy a kert közepén, elindul felé lassan. Két méterre tőle leguggol, úgy kezdik nézni egymást. Az állat mellső bundájának fehérsége csak úgy világít a holdfényben, még a sötét barna foltok a szemei körül inkább csak rejtélyessé teszik az arcát. Diana legnagyobb meglepetésére egyszer csak megindul felé. Egy picit összerezzen, de azt veszi észre, hogy az állat már a karja mellett van. Óvatosan hozzáér, majd lassan végighúzza a kezét a poros, de annál puhább bundáján. Hosszú füleit csak úgy mozgatja, hegyezi.

- Nem lehetsz kutya, ahhoz túl hosszú a pofikád. Legalábbis én nem ismerek ilyen kutyát. De túl szelídnek tűnsz, egy préri farkashoz, vagy bármi ilyesmihez. Meg végtére is jobban megnézve, azokhoz se hasonlítasz különösebben. Akkor mégis mi vagy te? - néz rá, majd már mindkét kezével simogatja a pofáját két oldalt.

Az állat a hideg nedves orrát odanyomja a lány arcához, aki elmosolyodik a csiklandós érzéstől. Teljesen bele van temetkezve abba, hogy végre simogathat egy állatot, így csak az riasztja fel, mikor hirtelen egy nagy töréshangot hall odabentről.

- Hogy rohadnál meg! - hallja meg édesapját. Ekkor felkapcsolódik a villany, és Chloé áll meg a nappaliban egy perc múlva.

- Mi a fenét csinálsz te? Mit törtél össze? Azt hittem, hogy betörtek, te szerencsétlen! - emeli fel a hangját fáradtan a nő.

- Megbotlottam a szekrény oldalában és leestek róla a képek. Nem történt volna meg, ha te nem kapcsolod ki mániád szerint azt a nyomorult tévét. Nem fogyaszt sokat… - szedi fel az üvegszilánkok közül a fényképeket.

- Én hozzá sem nyúltam, miután annyit hisztiztél miatta. Biztos ráfeküdtél a távirányítóra a lomha testeddel. - válaszol idegesen a nő is.

- Hoppá… El is felejtettem, hogy apa azért alszik el tévé mellett, hogyha éjjel ki akar menni mosdóba, vagy inni, lássa, hogy hova lép. Ez teljesen kiment a fejemből. - jön rá a felismerésre Diana, de lényegében egy vállrándítással el is intézi az egészet.

- A legfontosabb viszont, hogy téged el kell, hogy rejtselek valahova - ekkor egy erős széltől összerezzen és elkezdi melegíteni magát a karjaival.

- Egyértelmű, hogy ilyen szélben nem hagylak kint. A fészer lenne a legjobb, de ott sok minden van, ami megsebesíthet. Nem mellesleg nem akarok anyának szívinfarktust okozni, amíg nem vagyok itthon és menne oda be a gereblyéért. Így egy hely maradt csak… - néz a szobája ablaka felé.

- Az már biztos, hogy a bejáraton nem tudunk bemenni. Hát legyen… Gyere! - édesgeti maga után kedves hangon, közben igyekszik a nappali ablakpárkánya alatt elosonni, hogy a szülei ne vegyék észre. Az állat meglepően hűségesen követi őt, azonban akkor jön a probléma, mikor a lány ablaka elé érnek.

- Nem tudom, hogy most ez biztos jó lesz, ne haragudj!

Odamegy a vad mögé, majd elkezdi kicsit tolni előre, ezután pedig megkísérli megemelni, azonban olyan nehéz, hogy ezt az ötletet hamar elveti. Bemászik először ő, majd mutatja, hogy kövesse, de az emlős csak leül, és elfordított fejjel figyeli.

- Ez nem fog így menni. - kimászik, majd újra tolni próbálja, ám ekkor egy apró hang hallatszik mögülük.

Megfordulnak mindketten reflex szerűen, mire a lány megrázza a fejét, mikor kiszúrja a fűben a zaj forrását.

- Miért pont most? Ne is figyelj oda! - takarja le a szemét az állatnak, aki azonban kiugrik a kezéből, amitől Diana a talajnak esik, a vad pedig egyenesen a mókusnak rohan.

A kis emlős ijedten mászik fel a fára, de még mielőtt nagyobb emlős társa a karmai közt tudhatná, hirtelen beindulnak a kerti locsolók. Kutyafajta rokonaihoz hasonlóan, a víztől megriadva szalad vissza, majd mintha csak parancsra tenné, beugrik a nyitott ablakon keresztül a szobába, ami az egyetlen száraz pontot biztosítja neki. Diana feltápászkodik, majd ő is bemászik. Ázott ruhával és hajjal áll meg az állat előtt, aki csak a szőnyegébe dörgöli magát.

- Legalább bent vagy… - húzza egy kicsit a száját, miközben becsukja az ablakot.

Kiyoshinak vita közben a szeme sarkából feltűnik a kerti locsolók működése, ezért kinéz az ablakon. Chloé elhallgat, mikor a férfi megszólal:

- Ezek a locsolók, amiket most vettél, azok mi alapján indulnak be? - néz körül elkomolyodva, félretéve ezzel a vita témáját. Chloé is inkább maga mögött hagyva következő szidalmát, higgadtabban válaszol:

- A fészer mögött van bekötve egy főkapcsoló ott lehet elindítani, de bizonyos órákban magától is locsol. Direkt időzítettet vettem.

- És hajnali egyre is be van állítva? - húzza fel a szemöldökét.

- Nem, arra biztos nem… - pillant ki ő is.

- Elképzelhető, hogy egy kóbor macska jött be, vagy mosómedve. Sok van erre és mindig feltúrják a szemetet. A helyiek legalábbis ezt mondták, ezért olyat vettem, ami hasonló négylábúakat kiűz a hideg vízzel.

- Én nem látok semmit. Nagyon remélem, hogy csak ennyiről van szó. - töpreng el egy kicsit.

- És elektronikusan nem lehet idebentről kikapcsolni? 2040 - ben teljesen természetes lenne, hogy adnak hozzá ilyet is.

- Igen adtak. Máris hozom. - vált most már teljesen nyugodt hangnemre a pár mindkét tagja.

*

A szobában a lány átöltözött egy másik alvós ruhába, majd megtörölte egy kicsit a haját. Már eléggé uralkodik rajta a fáradság, de még simogatja az ágyról fejjel lefele lógva az állatot.

- Fogalmam sincs, hogy lesz ezután, de abban biztos vagyok, hogyha csak nincs már gazdád, aki keres, akkor mindent megteszek annak érdekében, hogy itt maradhass velünk. Már csak egy nevet kéne találnom neked. - ütögeti ajkait elmélkedve.

- Igazából azt sem tudom, hogy milyen nemű vagy, de ránézésre szerintem kislány. Olyan kis szép vagy… - puszilja meg a nedves orrát.

Nézegeti egy darabig a nagy fekete gombszemeit, ahogyan a holdfény megcsillan bennük. Ez csakhamar ihletet is ad neki, majd megszólal mosolyogva:

- Mit szólnál a Luna névhez? Az egy gyönyörű név és illik is hozzád. Hogy tetszik? - fogja meg két kézzel, miközben lefele lóg.

Az állat erre odadörgöli az orrát hozzá. Diana mosolyát halk kuncogás váltja fel, ahogy a selymes bunda hozzáér az arcához.

- Akkor ezek szerint tetszik és illik is hozzád. - nyom még egy puszit a feje tetejére, ezután elkényelmesedve az ágyon, betakarózva figyeli, ahogyan a nagy állat ásít egyet, aztán kisvártatva leheveredik a szőnyegen, lábára hajtva a fejét…

*

Mikor a reggeli napfény első sugarai bevilágítanak a lány szobájába, ébresztőóra helyett a Chloé látja el a keltés feladatát. A nő bekopog, majd kis várakozást követően benyit.

- Kislányom lassan… - ekkor a tekintete az ágyról a padlóra vetül, ahol az állat már kinyitva két szemét, hatalmasat ásítva kel fel, majd nyújtózkodik ki.

A nőből teljesen szokatlan módon egy hangos sikítás tör ki, majd úgy lép - szinte ugrik - hátra rémülten. Diana felriad, majd a levegőt kapkodva néz az édesanyjára:

- Mégis mi történt? Miért sikon… Oh, értem. - ül fel az ágyra szemét dörzsölve.

- Mi a gond már megint? - szól ki a fürdőszobából mosakodás közben a férfi.

- Egy… egy hiéna van Diana szobájában. - nyögi ki végül, remegő ajkakkal.

- Hiéna? - kérdezik egyszerre meghökkenve, mire a férfi megtörölve arcát, besiet a szobába. Mindkét szülő megrezzenve áll ott az állat előtt, mikor Diana megszólal:

- Szóval hiéna. Legalább a fajtája kiderült. Ő egyáltalán nem olyan, mint egy átlagos vadállat. Nagyon szelíd, én engedtem be. A kertben rejtőzködött a kukák mögött. Valamilyen élelem után kutatott. Nem akartam, hogy odakint a szélben megfázzon. - válaszolja ártatlan hangon, hogy azzal győzze meg édesanyját, aki látszólag nem igazán akar megnyugodni.

- Kislányom te hallod, hogy miket beszélsz? Ez egy húsevő ragadozó állat az afrikai szavannákról. Bármennyire is szépen néz ki, nem lehet emberek között. Bizonyára jól van lakva, azért ilyen szelíd, de amint megéhezik, mi leszünk az elsők, akik áldozatul esnek neki. Biztosan egy másik város állatkertjéből menekült ide. Hívnunk kell valakit, aki vissza tudja szállítani. - veszi a mobilját tanácstalanul a kezébe Kiyoshi, és gondolkozik a 911 hívásán.

- Nem, ez nem hagyományos hiéna. Azoknak nincs ekkora bundájuk, és sörénnyel rendelkeznek. Az én világomban néznek ki így ezek az állatok, és azt mindannyian tudjuk, hogy kitől származtathatóak… - szorul ökölbe a keze Chloénak, amire az állat ránézve, mintha érezné a fenyegetettséget, elkezd hátrálni Diana lábaihoz.

- Ezt meg hogy érted? Mit akarsz csinálni, anya? - guggol le Luna mellé és gyengéden elkezdi simogatni a bundáját.

- Ő nem egy közönséges állat. Csak az alakja az, valójában egy halott kislány, akinek a lelke az én nagybátyám kezében volt.

- De nem azt meséltétek nekem, hogy őt sikerült legyőzni és többet nem jelenthet fenyegetést? - néz aggódva édesanyjára, aztán vissza sűrű bundájú újdonsült barátjára.

- Ez igaz, de nem tudhatjuk, hogy nem-e kóborolhattak el a szolgálói bosszúra éhesen. A nagybátyám isteni erőkkel rendelkezett, és biztos vagyok benne, hogy fele annyit tudtunk az erejéről, mint amennyi volt neki. Kiszámíthatatlan, hogy mit hagyott maga után. Számító egy démon volt. Jobb, ha esélyt sem hagyunk a veszélyre. - lép közelebb az Lunához fenyegetően, aki ismét próbálna még hátrálni, de Diana magához húzva jobban simogatja, és nyugtatja finom hangjával.

- De ennek már húsz éve… Különben is, ha valóban rossz szándékú lenne, már az éjszaka végzett volna velünk. Alvás közben vagyunk a legkönnyebb áldozatok. Ő csak egy elszökött állat. Biztos vagyok benne, hogy oka volt annak, hogy elmenekült. Rosszul bántak vele, vagy nem érezte magát biztonságban, éhezett, akármi lehetett. Nem tudhatjuk.

- Kivételesen Diananak igaza van. - szól közbe kivételesen védő szándékkal a férfi.

- Nem hiszem, hogy egy élőhalott kislány hiéna alakban húsz évig kering a két világ közt, csak hogy megtaláljon minket, főleg, hogy Hakai megsemmisült. Különben is, a karkötőd, aminek köszönhetően felszabadítottad a lelkeket, az Elisanál van, még ha démon is, nem tudsz vele mit csinálni. Akkor mégis mihez kezdesz? - néz feleségére Kiyoshi.

Diana kicsit megörül, hogy édesapja egyszer a pártján áll, azonban Chloéról mintha ez az egész leperegne.

- Nem kiűzni akarom a démont, van egy másik megoldás is. - ahogy egyre jobban közelít hozzá a nő, úgy öleli magához egyre jobban féltően az állatot Diana.

- Ne csinálj baromságot! - fogja vissza a karjánál fogva a feleségét a férfi.

- Én nagyon szeretem az állatokat ezt tudjátok nagyon jól, de a családomat jobban. Nem kockáztathatunk. - a nő már készülne elkapni a hiénát, de Diana elé áll.

- Anya, ezt nem néztem volna ki belőled soha - ingatja a fejét őszinte csalódottsággal az arcán. - Nem hagyom, hogy egy ujjal is hozzáérj! Nem ártott még senkinek és nem is fog. Jól fogom tartani, törődök vele és hidd el, fel sem fog tűnni, hogy ő nem egy kutya. - áll ki az akarata mellett a tini.

Az apjára pillant közben, aki csak ott áll, és fogalma sincs, hogy melyik oldalra álljon. Felesége dühét alaptalannak tartja, ugyanakkor ő sem rajongana egy új háziállat miatt. Semmi kedve egy új konfliktushoz. Diana látva apja tétlenségét, igyekszik maga valami meggyőzőt kitalálni.

- Apa is megbízott benned aznap, mikor találkoztatok, nem igaz? Miután megtudta a történetedet, ott hagyott vagy meg akart fojtani? Nem hinném. Luna pedig még csak nem is bizonyítottan származik egy másik világból. Apa, te nem azért fogadtad be anyát macskaként, mert háziállatot szerettél volna eredetileg? - fordul fogós kérdéssel Kiyoshi felé, aki csak hebegni tud.

- Azért a kettő nem ugyanaz. Ő egy vadállat, anyád pedig egy kóbor macska volt. Ne vonjuk egybe! - mosolyog kicsit zavarában a férfi.

- Luna… Szóval neve is van. - forgatja a szemeit Chloé. - Lényegtelen, hallottad apádat, megmondta, hogy a két történetnek nincs köze egymáshoz! Ne próbálj ezzel hatni ránk! Az, nem fog itt maradni, erre mérget vehetsz. Egyikünk sem engedi, ebben legalább végre egyetértünk. - jelenti ki határozottan Chloé.

- Én igazából egy szóval sem mondtam, hogy nem egyezek bele ebbe. Nem szívlelem annyira az állatokat, de Diana tényleg régóta akar egy kutyát, és meg van hozzá a kertünk. Ha emellé felelősséget is vállal érte, akkor én nem állok az útjába. - Diananak megnyugtató mosoly derül az arcára, ahogyan apja végül beadta a derekát.

- Mióta lettél ilyen nagy kutyapárti? Amúgy meg ez nem kutya, hanem egy hiéna! Komolyan néha teljesen egyedül érzem magam ebben a családban. Senki sem fogja fel, hogy mit miért teszek? - fakad ki Chloé, majd végül legyint egyet belefáradva mindebbe, miután ekkor sem talál egy cseppnyi támogatást sem környezetében.

- Mindegy, nem hajtom magam feleslegesen miattatok. Legyen, megtarthatod. - préseli ki végül a száján a mondatot, amit Diana már oly régóta várt.

- Köszönöm anyu! - derül ki hirtelen az arca. - Ígérem, nem lesz vele semmi baj, gondját viselem. - jelenti ki felelősségteljesen.

- Abban biztos vagyok, ugyanis te fogod szó szerint minden gondját viselni. Az élelmét te magad fogod biztosítani anyagiak terén. Elmész dolgozni!

- De mégis mit? - kérdez vissza meglepetten.

- Azt majd kitalálod iskolába menet, most viszont öltözz, mert fél óra múlva kezdődik az első órád és 10 perc gyalogútra van innen!

- Gyalog? Nincs iskolabusz? - hökken meg Diana.

- Úgy gondolod egy ilyen kicsi, pár utcából álló helyen járnak iskolabuszok? Mégis milyen rendszerességgel képzelted ezt el? Reggelizz inkább és szedd rendbe magad, nem szerencsés már az első napon elkésni. - megy ki a szobából a nő, majd őt követve Kiyoshi is.

A lány előkapja a kedvenc ruháját, amiben tegnap is volt, majd öltözködés közben, ahogy az újdonsült társát nézegeti, lassan leül mellé a földre.

- Miből tudnálak én eltartani téged? Egyáltalán milyen munka van egy ennyi idős lánynak? - vakarja a fejét, majd egyik kezével Lunát simogatja, a másikkal pedig megnézi a telefonján az üzeneteket.

Elsőnek Sophiera néz rá, a legjobb barátnőjére, aki a legnagyobb meglepetésére megnézte, amiket írt neki Diana, de nem méltatott válaszolni… A lány csalódottan nézi a képernyőt, majd sóhajtva megszólal:

- Biztosan ő is készülődik a suliba és nincs ideje. Ha hazaért, majd válaszol. Alig várom, hogy megmutassalak neki, ő is imádja az állatokat. - vakargatja meg Luna fülét, aki elfordított fejjel néz rá.

Átöltözik, aztán kimegy a konyhába reggeliért. Egy egyszerű gabonapehellyel indítja a napot, amit a kezében tartva, leül a kanapéra Kiyoshi mellé, aki fejjel lefele lógva nézi kedvenc sorozatát. (Az évek alatt sem változott meg az imádata ezzel az animációs sorozattal szemben.) Diana nem különösebben rajong az ilyenekért, de addig, míg kanalazza a reggelijét, addig némán elnézegeti.

- Kapcsolj már át a hírekre! Kíváncsi vagyok az elnökválasztás híreire… - szólal meg Chloé, miközben az utolsó dobozt pakolja ki, amiben a nappaliba tartozó összes kis csecsebecse, kép és dísz van.

- Mit érdekel az téged? Nem is szavazhatsz. Egy csapat hataloméhes kivénhedt öregember verseng a világuralomért. Mindig erről szól ez a baromság. Egyik sem jobb a másiknál. - mondja ásítva Kiyoshi.

- Nem baj, csak kapcsolj oda! Ha még egy ordibálást meghallok ebből a sorozatból még így reggel, a falat szakítom át. Nem sok az egész, pár perc. Annyit igazán kibírsz. Amúgy is mióta ismerlek, azóta nézed, már minden részt kívülről fújsz. - teszi ki a közös családi fényképeket a tévé állványra.

Ezeken még igazi szerelmesek voltak, és nem marakodtak a gyerek érdekei miatt - vagy éppen ellentétesen - egymással annyit, és annyira durván, mint most. A férfi a száját húzva ugyan, de átkapcsol a reggeli hírekre, ahol rögtön egy választási vitáról számolnak be.

-„Nem mindennapi eseményre ébredhet holnap Amerika. Reggel nyolc órától a Chicagoban megrendezett vitán ezúttal három párt megválasztott indulói mérettethetik meg magukat. A republikánus és a demokrata párt mellett, idén az úgynevezett „Harmadik Út” indulója is része lesz a vitának, ugyanis felmérések szerint, elérték az országos 15% - ot, amivel hivatalosan is bekerülhetnek a médiába. Ronald Reagan elnöksége alatt volt utoljára ilyenre példa. Hónapokkal ezelőtt a pártokon belül már megszavazták az elnök- és alelnökjelölteket is. Emlékeztetőül, a felállás a következő: republikánus színekben, a korábbi elnök, John Peterson nyert 77,5% -kal. Lawrence Thomson-t választotta maga mellé. A demokratáknál Gregor Robinson arat ott elsöprő győzelmet 95,4%-kal. Alelnökének azonban a jelenlegi elnököt, Francis R. Harvey-t jelölte ki, akinek a népszerűsége, még a demokratáknál is igen alacsony. A hatalmas elutasítottságra azt felelte, idézem: „Fontosnak tartom a jelenlegi elnök tapasztalatait. Általa jobban átlátható lesz az ország, így könnyebben tudunk majd kormányozni.” A Harmadik Út pártja pedig 100% - os szavazattal az alapító elnökre, Stephen J. Forrest-re helyezte bizalmát. California állam többször is újraválasztott kormányzója pedig állítása szerint a legmegbízhatóbb embert találta meg az alelnök posztra, mégpedig Edward T. Johnson személyében. Az elemzők szerint az évtizedek egyik legérdekesebb elnökválasztási vitáját láthatjuk holnap reggel. Szerintük itt dől el, hogy a harmadik út pártja eltűnik több évtized után a süllyesztőbe, vagy képes felvenni a versenyt az Amerika történelmének két legnagyobb súlyú pártjával szemben. Forrest szerint komoly esélyeik vannak, és idén feltesznek mindent egy lapra. Ezt jól mutatja az is, hogy a harmadik út kezdett a leghamarabb a kampányokba. Köszönöm a figyelmet, ez volt a választási része híreinknek, még délután érkezünk friss híreinkkel. Most pedig néhány dokumentumfilmet láthatnak a jelöltekről, az ő előéletükről, de előtte rövid híreink következnek.”

- Remélem, a vénemberek szolga médiájának seggnyalását nem akarod majd végignézni. - mormogja Kiyoshi megvetően.

- Nem, nincs annyi időm, mint neked. - jegyzi meg halkan a nő igencsak szemrehányóan.

A férfi ezért a távirányítóért nyúl, de mielőtt visszaállítaná a képernyőre kedvenc sorozatát, egy mindenki számára megdöbbentő kép jelenik meg a hírek jobb sarkában.

- „Üdvözlöm önöket, én Laura Hayes vagyok, ez pedig a híreink röviden. California és Arizona állam határában megszökött egy rendkívül ritka állatfaj. A San diegói állatkertbe érkezett volna egy hiénából, vadkutyából és kisrészből európai hosszúszőrű házi kutya fajtából keresztezett élőlény. A tenyésztők állítása szerint, olyan ritka genetikai kísérleteken ment keresztül, amit szinte lehetetlen lenne rekonstruálni, ezért különösen keresik. Amennyiben ön a határ mellett lakik és felfedezni véli ezt az állatfajt, a képernyő alján látott telefonszámon hívja az állatmentőket! Szakértők szerint veszélyes állatról van szó, ezért senkinek sem javasolják az elfogását. 1 millió dollár nyomra vezetési díjat ajánlanak fel érte, ezzel is ösztönözve a lakosságot a segítségre és hátráltatva az orrvadászokat.” - mindenki döbbenten néz a tévé képernyőjére, mikor Lunáról vágnak be képeket. Diana szájában megáll a kanál, és úgy néz édesanyjára, félve a reakciójától.

- Felhívom azt a számot. - szólal meg halkan Chloé.

- Ne! Anya, megígérted, hogy megtarthatom, ha képes leszek eltartani. Keresni fogok munkát, csak ne tegyél semmit! Kérlek! - néz rá nagy, kérlelő szemekkel.

- Akkor még nem tudtuk, hogy ő egy három fajból keresztezett állat, akit ráadásul keresnek. Szerinted mit fognak csinálni, ha kiderül, hogy itt van? Én nem fogok rejtegetni egy körözött vadállatot. Sajnálom kicsim, majd akkor veszünk egy normális kutyát. Az megfelel? -lök oda valamit mellékesen, abban reménykedve, hogy lánya ebbe majd belemegy.

- Nem! El tudjuk titkolni. Nem fogom átadni holmi tenyésztőknek. Nyilván azért szökött meg, mert rossz körülmények között tartották, különben már innen is elmenekült volna. -ellenkezik Diana.

- Nem hiszem, hogy képesek vagyunk rejtegetni egy ilyen dögöt. A másik kérdés, hogy akarjuk-e rejtegetni egyáltalán. 1 millió dollár rengeteg pénz, nem beszélve arról, hogy kezünkben a lehetőség. Az állatmentők tudják a legjobban, mi kell ezeknek az élőlényeknek. Biztonságban lesz, nem kell aggódnod! Chloéval pedig egyetértek, majd elmegyünk egy menhelyre és kihozunk egy kiskutyát. Azzal is megmentünk egyet, ha már ennyire a szívügyed az állatok segítése. - szól közbe Kiyoshi is visszaállítva kedvenc sorozatát.

- Nem hiszem el apa, hogy neked most a pénz ebből a legfontosabb! Mit kezdenénk vele? Egész jól élünk, megvan mindenünk. Azért lökjünk oda ismeretleneknek egy szerencsétlen életet, mert nekünk kell egy kis bónusz? - fakad ki elkeseredetten.

Rossz érzés neki, hogy a szülei ennyire ellene vannak és azt a keveset, amelyet szeretne, legkevésbé sem veszik figyelembe.

- Diana, kislányom. Még nincs sok fogalmad az életről. A pénzre mindig szükség van. Most például jó lenne egy új autó. A mostani már eléggé a halálán van. Te is jobban járnál, mert akkor téged is vihetnélek vele suliba. A mostanival nem merek megkockáztatni ilyen utakat, csak a bevásárlást. - felel erre lazán Kiyoshi.

- Nem érdekel engem az ostoba kocsi. Minden évben kitűnő voltam, rengeteget tanulok és nem szoktam semmi felháborító dolgot tenni. Nem iszok, nem dohányzok, nem járok el esténként, nem beszélek vissza nektek. A legtöbb esetben… - vakarja meg a tarkóját.

- Tényleg mindent megteszek azért, hogy nyugalom legyen a házban, és csak annyit kértem, hogy ezt az egyet támogassátok. De úgy látom, ha nem egymást marjátok, akkor magatokkal törődtök. De legyen, nyertetek. Csak annyit kérek, hogy várjátok meg, amíg hazaérek! Én magam szeretném elvinni és elbúcsúzni tőle.

- Rendben. - bólint rá egyet Chloé. Kicsit megilletődött a lánya mondatai hallatán, ezért nem is fér ki több szó a száján.

Kiyoshi is csak a kanapén ül, és bámulja némán a sorozatát. Diana rendbe teszi magát csakhamar, majd már csak a táskájáért megy be a szobába. Előtte azonban megsimogatja Lunát, aki szeretetteljesen hozzádörgölőzik.

- Mire hazaérek, addigra kitalálok valamit. Nem hagylak magadra. - súgja a fülébe, amire a hiéna olyan fejet vág, mintha értené. Szívesen simogatná még kedvencét, azonban az időnek más tervei vannak vele. Felkapja a táskáját, majd késésben ugyan, de elindul otthonról.

*

A környék viszonylag nyugodt, alig pár utcából áll a város. Ennek is a legvégében, található a városka egyetlen iskolája, amelyet az egyház tart fent. A helyiek nagyon vallásosak, és a lakosság háromnegyede elég jól, vagy folyékonyan beszél spanyolul. Ez a határ közelségének, és a helyi latin kisebbségnek köszönhető, akik az itteni lakosság 45%-át teszik ki. A boltok, éttermek és egyéb üzlethelyiségek mind mexikói kéz alatt vannak. A környező településekkel ellentétben, itt az emberek hellyel-közzel kijönnek egymással. Azonban mégis az utóbbi négy év bevándorlási hulláma, illetve az USA és Mexikó között erősödő konfliktusok miatt, egyre több az elégedetlenség a határ menti államokban.

A sivatagos éghajlat bája és sötétzölden burjánzó növényeinek díszítése feldobja a kisváros hangulatát. A térképen ez a térség kifejezetten zöld, a többi sivatagos területhez képest. Emellett a méretével arányosan, ez egy igazán csendes kis település is. Ez annak köszönhető, hogy California egyik legforgalmasabb déli városa, San Diego helyezkedik el nem messze a szomszédban, aminek a két odavezető főútja, messziről zárja körbe Morena Village-et. Innen csak egy kisebb úton lehet feljutni, amit az autósok nem gyakran használnak. Diana sétálás közben szemügyre veszi nagyon a környezetét, és elgyönyörködik a dús, járda menti növényzetekben. Itt persze közel sem annyira erős növényzet, mint Missoulaban, ahol az egész város zöldbe burkolózott, és inkább egy természethez kapcsolódó kincs, mintsem egy kisváros.

A Morena villagei utcák és utak rendkívül porosak a környéki sivatagból idefújt homoktól. Ezt az autók csak erősítik, felkavarják, mikor elhaladnak a lány mellett. Egy-két alkalommal még a köhögés kellemetlen érzése is elkapja. Egy sarki üzlet mellett is elhalad, ahol a tulajdonos kilószámra sepri a port le a járdáról. Diana amint elhalad mellette, szinte már a szája rááll a köszönésre, de hamar rájön, hogy Morena Village bár kis hely, de az emberek nem olyan közvetlenek egymással, mint ahonnan ő jött. A kellemetlenséget még az is fokozza, hogy a férfi végigméri a szemével, egy erősen megvető tekintettel. Diana alig várja, hogy beforduljon a sarkon, ahonnan már csak egy utcányira található az iskola. Minél közelebb jár, annál jobban kezd összeszorulni a gyomra. Tart az új közösségtől, bátortalan és kétségei vannak azt illetően, hogy a külsejét elfogadják, és nem vetik meg extrémebb stílusát. Korábban is kapott megjegyzéseket az iskolában fiúktól, de szerencséjére nagyon összetartó lányközösségben volt, így ezek nem igazán érdekelték. Itt azonban tart a lányoktól is, főleg a házakon egyre többet megjelenő keresztek miatt. Aggódik amiatt, hogy mivel nem illik bele a katolikus normákba, így erősen megvetik majd, pláne ha kiderül, hogy sem a szülei, sem ő nem vallásos. Nagynénje viszont az, és ő neki is volt már pár burkolt megjegyzése, kósza gondolata a lány megjelenését illetően, amik Dianat gyakran megbántották, még ha nem is kifejezetten ez volt a valódi cél.

Hamarosan megérkezik a régi építésű iskola elé, ahol a kapuban szorongatja a táska pántját. Ajkait harapdálva megy fel a lépcsőn, majd tér be a tágas épületbe. Már az előtérben látható, hogy mit is képvisel az intézmény. Üvegszekrénybe zárva mindenféle keresztény kitüntetések, vallási tárgyak, keresztek, rózsafüzérek vannak elhelyezve. Ezeket nézegeti a lány addig, amíg nem lát meg egy tanárt, akitől megkérdezheti, hogy merre kell mennie. Szerencséjére pont az egyik olyan tanár jön, aki két kollégája mellett hallgatta meg a lányt egy felvételen.

- Jó napot tanárnő! Tudna segíteni, hogy nekem melyik terembe lenne órám az osztályommal? Ez az első napom. - kérdezi meg kicsit megilletődve.

- Laudetur lesus Christus! (Dicsértessék a Jézus Krisztus!)

- Micsoda? - kérdez vissza meglepetten.

- Ezt sem tudja? - húzza fel az orrát gőgösen, úgy néz le a diáklányra. - Csak nem maga az a hitetlen, akit pár napja felvételiztettünk és csak azért került be, mert jól beszél spanyolul? - szólal meg szigorú hangon.

- Azt hiszem igen. - dörzsöli a vállát zavarában. - Még tanulnom kell az itteni dolgokat, de igyekszem majd!

- A visszataszító külsejét nehéz elfelejteni. Messze áll a katolikustól. Kezdje azzal, hogy itt a tanároknak tilos ilyen közönséges, hitetlen köszöntést kinyögni, ezért rendes köszöntést használjon! Azután pedig kezdhet lefaragni a külsejéből, mert nem fér bele iskolánk szabályzatába. Igazgatóhelyettesként különösen ügyelek arra, hogy szabályozva legyenek minden téren a kamaszok. - méri végig megvetően.

- Ne haragudjon. - hajtja le a fejét Diana. Legszívesebben elmenne, és segítség nélkül keresné a termet, de az órára rápillantva látja, hogy már így is késében van. Abban reménykedik, hogy a nő választ fog adni.

- Megbocsájtás Isten tanítása, épp ezért nem ítélkezem. Az ember gyarló. Főleg fiatalon. - vet oda még egy megvető pillantást. - De siessen órára! Illetlenség késni, különösen az első napon. Az leírja az embert. - halad el mellette pökhendien.

- És a terem? - marad egyedül a kérdésével.

Sóhajt egyet, azután elindul a folyosón. Szembe találkozik a lépcsőnél a gondnokkal, aki éppen felmos. Lehetőségek híján, kénytelen a férfihez fordulni segítségért:

- Bocsánat uram. Vagyis dicsértessék. Nem, nem így van… - ütögeti meg a fejét feszülten töprengve. - Akkor… - kicsit elvörösödik, mert elfelejtette az igazgatóhelyettes által mondottakat.

- Valami gond van kisasszony? - néz rá furcsállóan.

- Ne haragudjon, nem tudom a rendes köszöntést latinul, de muszáj megkeresnem az osztályomat, ez az első napom. Tudna segíteni? - tördeli az ujjait feszengve.

- Engedje el, nekem nem elvárás ez. Csak egyszerű gondnok vagyok, nem pap. - oldja egy enyhe mosollyal a hangulatot. - Melyik osztályt keresi?

- A másodéves spanyol tagozatosokat.

- Ők pont itt vannak a folyosó végén balra. Pont ott kellett most megszerelnem egy padot. Kicsit szétesett osztály, de sok szerencsét kisasszony! - csavarja ki a felmosót a vízben.

- Nagyon szépen köszönöm! - mosolyodik el egy kicsit, majd siet is a teremhez.

Odaérve az ajtó előtt nagy levegőt vesz, azt követően egy kopogás után benyit a kívülről csendesnek tűnő osztályba. Amint kinyitja az ajtót, a tanárral együtt sok szempár figyel rá a pad mögül. Diana alig tud megszólalni rendesen és csak hebeg-habog:

- Ez a másodéves spanyol tagozat? - kérdi meg félénken a tanártól.

- Igen. - húzza fel a szemüvegét. - Akkor minden bizonnyal te lennél Diana. Egy kicsit késtél. - húzza a száját a nő. - Nem gond, még úgy sem kezdtünk bele semmibe. Foglalj helyet ott hátul! Egy padunk tönkrement, szóval egyetlen hely van, ha az megfelel… - mutat hátra, ahol balszélen az ablak mellett, egy lány ül, pontosabban a padon feküdve alszik a karjaiba temetkezve.

Diana helyet foglal, majd leteszi a lába mellé a táskát. Feszengve néz körül a jövőbeli osztálytársain. Ezután pedig balra pillant a padtársára, akinek csak a rózsaszín enyhén felcopfozott rendezetlen haja látszik ki a ruha ujja mögül. A tanár ekkor megszólal:

- Akkor ismét… Laudetur lesus Christus! Most nem kell felállnotok.

- Dicsértessék! Ámen! – mondják egyszerre kisebb - nagyobb lelkesedéssel a diákok.

Diana csak éppen mozgatja a száját, hogy látszódjon, hogy ő is követi őket. Kínosan lehúzódik a padon, azonban ekkor felszólítja a tanár:

- Diana, mutatkozz be, kérlek! Remélem, ahogy kértem, írtál előre magadról pár sort. Állj ide ki akkor! - mutat maga elé.

A lány egy nagyot nyelve feláll és kezében a telefonjával kisétál. Megnyitja a szöveget, amit félbehagyott.

- Diana Ishikawa vagyok. 16 éves… - elkezdi felolvasni, amit írt.

Csak a képernyőt bámulja, és nem is mer közben a többiek szemébe nézni. Miután elmondta a leírt bemutatkozást, a tanár bólint egyet helyeslően, a többiek pedig csendben figyelik. Mire a végéhez ért, addigra azt vette észre, hogy a padtársa egy kicsit felemelte a fejét, és könyökölve, fáradt fejjel figyeli őt a kék szemeivel.

- Remélem, hamar beilleszkedsz mind szociálisan, mind tanulmányilag. Érezd jól magad közöttünk! - hangja bíztatóan hat, még nem egy másik, jóval kényesebb és vékonyabb hang, közbe nem vág:

- Ishikawa? Mégis miféle név ez? Egyáltalán mi a fenét keres egy Montana állambeli paraszt itt Californiaban? - szól közbe lenézően egy lány a második sorból.

Kérdését gúnyos nevetések követik a barátnőitől. Hosszú, oldalt felkötött rózsaszín haja, kék szeme és latinos bőre van. Fekete pulcsijából kilóg a válla, körmei pedig erős pink színűre vannak festve. Egy világoskék kereszt pedig a fülét ékesíti.

- Melody! Ne legyél ilyen illetlen! Mi egy keresztény közösséghez tartozunk, mindenkit egyformán elfogadunk. Mindenféle előítélet nélkül. - szól rá a lányra a tanár.

- Nem gond, még sokan furcsán néznek rám. Valóban messziről jöttem. A nevem pedig édesapámtól van, aki japán nemzetiségű. - válaszol kicsit elpirulva a megjegyzéstől Diana.

Próbálja azt a látszatot kelteni, mint akire egyáltalán nem volt hatással ez a beszólás, de közben legszívesebben valamelyik pad alá süllyedt volna szégyenében.

- Cchh! Egy montanai félvér… Ráadásul az a rúzs, meg ez az arcra festett könnycsepp… A hajat ne is említsük. - mondja a mellette ülő barátnőjének szándékosan úgy, hogy Diana meghallja, mikor visszafele indul a padjához.

A lány kínosan ül le, majd elpirosodva csendesen néz előre.

- Kezdjük az órát egy csoportmunkával! Alkossatok párbeszédet az alábbi szituációkkal kapcsolatban! Mindenki padjára teszek egy - egy cetlit, az lesz a téma. Vannak köztük nehezebbek, meg könnyebbek is. A padtársak dolgozzanak csak együtt lehetőleg! 15 percet kaptok rá! Jó munkát! - megy végig a padok mellett a tanár és mindenhova lehelyez egy cetlit. Mikor Diana is megkapja, elveszi, majd megtekinti.

- „Túlsúlyos a testvéred. Segítséget kér tőled, hogy hogyan tudna lefogyni. Mit tanácsolsz neki?” - szerepel szalagcímként, majd alatta a következő követelmények állnak zárójelben: „Állíts össze neki egy étrendet! Részletezd a napi ajánlott tápanyagot! (százalékarányban) Hívd el mozogni! A párbeszédek legyenek úgy alakítva, hogy a testvéred folyamatosan ellenkezzen!” - olvassa fel ezt mind magában, majd halkan megjegyzi:

- De hát nekem fogalmam sincs, hogy miből mennyit kéne ennie… - mereng el magában, mikor váratlan hang szól hozzá:

- Egyébként ne foglalkozz azzal a kreténnel! Melody mindenkivel ilyen. - legnagyobb meglepetésére a padtársa beszélt hozzá. Diana ránéz, mire ő felé fordulva könyököl az asztalon.

- Oh, felébredtél? - mosolyog zavarában Diana, miután többre nem futotta neki.

- Azt hiszem… Felkeltettél… - dörzsöli meg a szemét a pulcsijának az ujjában.

- Ne haragudj, nem állt szándékomban… - kezdene a szokásos félénk magyarázkodásába, ami általában elő szokott jönni idegenekkel szemben egyfajta védelmi mechanizmusként, de ekkor a padtársa közbevág.

- Nincs miért haragudnom. Nem rossz értelemben mondtam. Olyan unalmas emberekkel járok egy osztályba, akik társaságában inkább bealszok. Te érdekesebbnek tűntél. Meg különben is, nem mindennapi a külsőd az egyszer biztos. - néz végig rajta.

Ez volt az első olyan végigmérés egy idegentől, amiben Diana nem érezte a lenézést, sőt valamiféle elismerő vagy tetsző mosolyt is észrevett a lány szája sarkában.

- Tudom, hogy ez a város és ez az iskola vallásos, és így nem férek bele a keresztény értékrendbe. Majd próbálok ezen változtatni. Remélem nem zavar addig… - még akkor is magyarázkodik, amikor már nem is érzi ideillőnek.

- Miért szerinted én beleférek? - neveti el magát halkan a másik. - Nézd meg a piercingjeimet, ezek szerinted mélykatolikus szimbólumok? - mutat rá az említett pontra, majd így tovább a többire. - Vagy a rózsaszín hajam? És még van egy-két dolog, ami miatt villával hánynak majd a pokol tüzére. De nem zavar, már beletörődtem. - mosolyodik el egy könnyed vállrándítással, úgy dől hátra a székben.

- Nem tűnsz bűnűzőnek. Miért kerülnél akkor pokolra? Különben is, ha jól tudom még sosem késő változni. - Diana arcán látszik, hogy nem igazán értette meg az iróniát, már ha egyáltalán volt ebbe ilyen, annyira zavaros volt számára, amit mondott.

- Nem, ebben igazad van. Nem loptam, és nem öltem embert. Legalábbis még… - vigyorodik el szelíden. - De az egyház millió más dologért is elítél. Akar a fene megváltozni miattuk! - rándít egy újabbat a vállán.

- Akkor miért jelentkeztél ide? - kérdezi Diana, közben pedig a cetli témáján kezd gondolkozni, és ami eszébe jut, azt papírra veti.

- A szüleim eléggé katolikusak. Meg különben is, ebben a párutcás kis porfészekben nincs más iskola. És te? Te sem tűnsz valami mély kereszténynek. Egyáltalán miért költöztetek ide? Annyival jobb helyei is vannak Californiának. Csak jobb helyei… - húzza a száját szemét forgatva közben.

- A szüleim nem vallásosak. Igazából a nagynéném miatt jöttünk ide. Ő ajánlotta ezt a várost, hiszen itt él már pár éve. Missoula jó hely volt, csak apának egyre kevesebb munkája lett. Még szoknom kell ezt a helyet, de szerintem nem olyan rossz. Csak nincsenek itt barátaim még. - vakarja meg a halántékát zavarában. - Tényleg, megkérdezhetem mi a neved? - kérdi kedvesen, de annál félénkebben.

- Nem… - vágja rá flegmán. - Ha ilyen udvariaskodva kérded, akkor nem kapsz választ. Lazulj el egy kicsit, nem vagyok én tanár. Ha azonban úgy teszed ezt fel, hogy: „Téged hogy hívnak?” Vagy úgy, hogy: „Neved?”Akkor azt mondom, hogy Heather. - tárja szét a kezét.

- Szép neved van. - mondja kedvesen a lány.

- Nagyjából igen, elvagyok vele. - csavar meg egyet a copfjából kilógó fürtök közül. - Te meg Diana, ha jól hallottam… Igaz? - piszkálgatja a fülpiercingjét.

- Igen. - írja közben a párbeszédet sietve.

- Úgy hívják a nővéremet is. Mondjuk már azóta nem hallottam róla, mióta Texasban lecsukták… - vonja meg a vállát.

- Oh, miért? Persze csak ha szabad kérdeznem. - jut eszébe a mértékletesség, hogy esetleg nem viszi-e túlzásba a kérdezést. Nem akarja, hogy a lány zokon vegye ezt, vagy pusztán emiatt furának tartsa. - Nem kell megosztanod, ha nem akarod.

- Ja, ebben semmi olyan nincsen. Austinban bébiszitterkedett, aztán egyiknap elege lett belőle és belefojtotta az egyik gyereket a medencéjükbe. A kissrác ikertestvére pedig ijedtében futni kezdett, de eltanyált a lépcsőn és kitörte a nyakát. Egy ideig azt hiszem, nem találkozok vele… - ütögeti meg halványszínű ajkait.

- Ez szörnyű. Sajnálom… Biztosan rossz lehet. - pillant oldalra félszegen. - Nekem nincs testvérem, de ha lenne, biztos megviselt volna az eset.

- Dehogy! Nem hiányzik egyáltalán. Sose voltunk jóban, ráadásul mikor elszökött végleg otthonról, elvette az évek óta összespórolt pénzem. Azt a szüleim által bőkezűen adott kemény 17 dollárt. Na, mindegy, így is túl sokat pofázok. Essünk túl ezen a feladaton… - nézi meg a cetlit.

- Nem nehéz nyelvtanilag, csak fogalmam sincs, hogy mit tudnék tanácsolni. Nem tudom, miből mennyit lehet enni egy nap. - vakarja a fejét.

- Ne aggódj, ebben tudok segíteni. Én vegetáriánus vagyok, és nagyjából ügyelek így is, hogy miből mennyit ehetek meg. De azt ne kérdezd, hogy a szénhidrát, meg az ilyesmik hogy vannak spanyolul, mert abban nem vagyok jó. Már nagyon megbántam, hogy erre a szakra jelentkeztem. Még az olasz is jobb lett volna. - mondja kicsit nyűgösen Heather.

- Azt én megoldom. - el is kezdik megbeszélni, hogy miként nézzen ki a párbeszéd. A maradék nyolc perc bőven elég nekik, ezért mikor a tanár szól, hogy vége, könnyeden teszik le a tollat.

- Na, lássuk, kinek mire volt elég az elmúlt negyed óra. Kezdjétek, mondjuk ti, Diana! Kíváncsi vagyok, hogy mennyire tudod használni ezt a nyelvet gyakorlatban. De először is, Heather, te nagyon inaktívnak tűntél, ezért téged kérlek, hogy mondd el a… - odamegy a padhoz, majd megnézi a témájukat. - Te verziódat, hogy mit tanácsolnál.

- Ööö… Hát mondjuk… - pöcköli meg az alsó ajkát. - „Estas muy gordo. Es horrible. Yo en tu lugar, no comería nada y no saldría a la calle… (Nagyon kövér vagy. Ez visszataszító. Én a helyedben nem ennék semmit és nem mennék ki az utcára.) - vágja rá.

- Itt a szöveg, ezt olvasd fel! - súgja oda Diana, majd elé rakja az írott szöveget gyorsan, mielőtt a tanár megszólalna. Így is a homlokát ráncolja, ami semmi jót nem foglal magában. A felolvasást Heather meg is teszi, majd ennek végeztével a tanár elismerően bólint egyet.

- Tömör, de annál lényegre törőbb volt. Nem mellesleg nyelvtanilag hibátlan. Szép munka volt lányok!

- Cchh! Az újonc ezek szerint egy stréber. Jó duót alkotnak a lúzerrel. - szólal meg gúnyosan Melody a vállára lökve haját.

- Nem hiszem, hogy számottevő a véleménye egy retkes ribancnak. - vág vissza a padon könyökölve, flegmán Heather.

- Hogy mit mondtál, te kis tetű? - csattan fel Melody felháborodva.

- Heather! Ez volt az utolsó! Figyelmeztettelek jó pár alkalommal, hogy nem beszélhetsz így a társaiddal! Ez egy katolikus intézmény. Itt nem tűrhetem, hogy mocskos szavakkal illessék egymást a diákok. Fáradj le az igazgatóiba! - mutat az ajtó felé szigorúan.

- Ő kezdte. Így is elég sokat provokált, nem csak engem. Maga papol itt az elfogadásról, közben hagyja, hogy az a kis picsa mindenkit cseszegessen? Ez aztán a keresztényi egyenlőség. - forgatja a szemeit, amire a tanár arca beborul.

- Vagy most azonnal lemész, vagy felhívom én ide az igazgatót! - emeli fel a hangját.

Diana csak dermedten figyeli és hallgatja az eseményeket. Szimpatikus neki Heather, de nem szeretne belefolyni, egyébként is édesanyja konfliktuskerülő természetét örökölte. Heather feláll, majd némán kisétál, de még mielőtt kimehetne az ajtón, Melody utána szól.

- Adios, nyomorék! - a gúnyos vigyor miatt, amit a lány vág, Heather legszívesebben agyonütné, de inkább csak kimegy szótlanul a teremből.

Az óra végén Diana előveszi a szendvicsét, majd eszegetés közben nézi az osztályt. Nem egy megszokott közösség, ugyanis alig 10 - en járnak ide, de mégis mindenki csak a helyén ül. Nincsenek klikkek, kivéve Melody lánybandáját, akikkel vele együtt négyen ülnek a padok tetején.

A lány már majdnem végzett az evéssel, csak az utolsó falat van hátra, mikor Melodyék odamennek hozzá. Heather még mindig nem tért vissza, így Diana kétszer olyan rosszul érzi magát, és szinte biztos benne, hogy miért jöttek.

- Hola Diana! Miért üldögélsz itt egyedül? Nincs kedved hozzánk csatlakozni? Épp rólad beszélgettünk. - ül rá félig a padjára, a másik három barátnője pedig úgy áll Diana elé, hogy az ne tudjon felállni se.

- Ez igazán kedves ajánlat, de jól megvagyok egyedül. Nem hiszem, hogy én beillek közétek. - mondja szerényen, miközben fel se mer rájuk nézni.

- Oh, mégis miért gondolod ezt? Nem vagy elég szép? Nem nézel ki ahhoz elég jól hozzánk? Vagy azért, mert egy Montana állambeli paraszt vagy? Vagy mi a kizáró ok? Egyáltalán miért költöztetek ide? - hangja egyre irritálóbban affektálós, és közben csúszik hozzá egyre közelebb.

- A nagynéném is itt él. Ő mondta, hogy érdemes ide leköltözni. Mivel apának nem volt már sok munkája, így muszáj is volt költöznünk. - úgy válaszol, mintha nem tudná, hogy a lány csak provokálja őt.

- Hmm… Igazán érdekes történet… - játssza meg magát a szavak elnyújtásával. - Az egészben csupán egy undorító dolog van. Hogy egy hitetlen, orrát fennhordó északi paraszt lejön ide a mesés Californiaba. Sokan vágynak ide, köztük kevés igazi értékes emberrel, ezért el kell űzni innen a hitetleneket. Az én apám pontosan ilyen szerencsétlenek lába alól vásárolja fel a házat. Pár milliót felajánl az értéktelen viskókért, és a büdös paraszt már megy is északra vissza. - legyint egyet a kezével, bemutatva az eseményt.

- A nagynéném a helyi vallási vezető. Fogok tőle kérni segítséget.

- Hogy mi? Miyori a nagynénéd? - kérdezi meghökkenve Melody. Az eddigi gúnyos hangneme most teljesen eltűnt.

- Igen… Honnan ismered? - lepődik meg Diana is.

- Az a szemét nő kitúrta az anyámat ebből a posztból. Aljas rasszista kampánnyal tudta elérni, hogy népszerű legyen. Az emberek nem a vallási tapasztalat alapján választották így ki a vezetőt, hanem félelemből, amit a te nagynénéd ültetett be a köztudatba. Kihasználta a kisebbségi bűnűzési híreket, és fellázította a buta fehér parasztokat. Igaz, csak anyai ágon vagyok mexikói, de így sem tetszik a barnás bőröm, mi? Hófehérke… - ütögeti meg megalázóan Diana arcát.

- Kizárt, hogy a nagynéném ilyet tett volna. Biztosan valami félreértés történt. A mi családunkban nincs jelen a rasszizmus. Én elítélem a hátrányos megkülönböztetést. Nekem nincs bajom veled. Viszont ha most megbocsájtotok, nekem ki kell mennem a mosdóba. - áll fel a helyéről, de a lányok elé állnak. Melody int egyet:

- Hagyjátok lányok! Hadd meneküljön el a konfliktusból. Még úgy is folytatjuk a csevegést később. Szerencsétlen kis liba. - száll le a padról.

A lányok követik Melody szavát, ezért Diana ki tud menni a mosdóba. Odabent minden vagy kék, vagy aquamarin színű. A nagyon steril fehér helyett, ez kellemes, nyugtató hatást kölcsönöz. Gyorsan végez, majd csapnál a kezével együtt, az arcát is megmossa. A tükörben nézegeti magát, mikor egyszer csak a maga mögött meglátja, ahogyan az egyik fülkének résnyire nyitva van az ajtaja. Ahogy jobban megnézi, látja, hogy füst száll ki onnan. Mivel fogalma sincs, hogy mi ez, közelebb megy, és óvatosan bepillant. Ekkor az ajtó kicsapódik és Heather furcsálló tekintetével találkozik. Kezében a telefonja, a szájában pedig egy szál cigaretta füstöl. A lány kiveszi a cigit, majd kifújja a nagy sűrű szürke füstöt.

- Te meg mit művelsz? Miért leskelődsz? - szív bele újra.

- Ne haragudj, nem tudtam, hogy itt vagy és azt sem, hogy cigizel. Nem tudtam, hogy mi füstöl, azt hittem ég valami, és mivel a füstjelző nem szólalt meg, így gondoltam megnézem. Nem volt semmi rossz szándékom. - tördeli az ujjait zavarában, ahogy elhadarja a magyarázkodását.

- Jól van, na, nem kell magyarázkodnod! Az se zavart volna, ha leskelődsz. Ami meg a füstriasztót illeti, azt még tavaly tönkrevágtam, hogy ne zavarjon meg dohányzás közben. Neked kell egy szál? - nyújtja oda a dobozt.

- Nem köszi. Én nem szeretem a cigarettát. Különösen a szagát nem tudom elviselni. - tolja el magától udvariasan.

- Ne aggódj, nem fújlak képen vele. - ingatja a fejét nem tetszően. - És kábítószer érdekel? Van vénás, poros, meg szívós is… Elég nagy a választék. - nyúl bele a zsebébe.

- Olyat meg pláne nem fogyasztok. Te miért teszel ilyet a testeddel? Teljesen tönkretesz. - Diana ártatlansága egyből kedves mosolyt csal Heather arcára.

- Nyugi, nem komolyan mondtam. Ennyire még nem süllyedtem le. Csak rágó van nálam, hogy a cigi füsttől rohadó pofám szagát elnyomjam a szüleim elől. Azt kérsz? Epres, barackos, meg rák tudja, milyen van még. - vesz elő a zsebéből pár csomagot.

- Nem kérek, köszi. - rázza meg a fejét ismét.

- Olyan ártatlan vagy. Édes istenem… - néz a szemébe elhallgatva egy pillanatra. - Ami mondjuk nincs, de akkor is. De akkor is, mai korban ritkaszámba megy az ilyen kellemes természetű védtelen lány. Jobban belegondolva ez erősen öreges duma… - fújja ki a füstöt, közben a vécé tetején ülve a lábával támasztja a falat, hátával meg a másik kabin oldalának dől, és a plafont bámulja.

- Miért nem hiszel Isten létezésében? Én nem vagyok vallásos, de azért ezt én sem tagadom meg ilyen egyértelműen.

- Mert ez az egész Isten dolog, csak egy filozófia. Lenni vagy nem lenni alapon működik. Arra jó a mítosza, hogy az emberekben erőt tartson. A görög mitológiáról is kiderült, hogy kamu, ezért ki kellett találni valami újat, amivel bizonyos emberek pénzt is kereshetnek. Élősködhetnek más nyomorán. Ha Isten valóban létezne, akkor nem halnának meg kisgyerekek betegségben, nem nyomorognának millióan. Vagy, az is lehet, hogy tényleg köztünk van, csak ekkora seggfej. Nincs kizárva ez sem. Akkor olyan, mint a hívői. - vonja meg a vállát.

- Szerintem ez erős kifejezés… - szól közbe a lány.

- Diana… Csak gondold végig! Egy olyan is istenhívő, mint Melody és a gazember családja. Ha őket a papok szerint elfogadja Isten, akkor az egész vallás annyit is ér. - ekkor azonban megszólal a csengő.

- Nagyon szívesen folytatnám a beszélgetést, de mennem kell órára. Te nem jössz?

- Megy a halál! Elvagyok itt a budiban. A szagok bár nem kellemesek, de a cigi füst úgy is elnyomja.

- Rendben! Majd a szünetekben visszajövök még. - búcsúzik el a lány.

- Felőlem azt csinálsz, amit akarsz… - szív bele egy nagyot a cigarettába, azzal továbbra is a plafont bámulja. Diana visszamegy a terembe, ahol hamarosan el is kezdődik az óra.

Az elkövetkezendő szünetekben a lány örömére, Melody és a barátnői a helyükön beszélgettek. Bár lenézően méregették néha, meg elejtettek egy-két bunkó megjegyzést, de azzal alig törődve, Diana kiment Heatherhöz. Nem mindig beszélgettek sokat, mert a lány cigizés közben a telefonját nyomkodta. Kérdezgetett pár dolgot Diana volt iskolájával kapcsolatban, de az kicsit rosszul esett a kamasznak, hogy nem igazán tűnt úgy, mintha érdekelné az erre kapott válasz is. Néha felnézett a telefonjából, hümmögött, meg bólintott ritkán. Az utolsó szünetben a lány, mikor visszament, hogy a megbeszéltek szerint együtt menjenek haza egy darabig, addigra Heather már nem volt ott. Mivel táskát nem hozott magával, így azért be se kellett mennie a terembe. Egyszerűen felszívódott. Diana körbejárta az egész épületet, még bele kellett törődnie, hogy a lány bizony lelépett.

Kissé csalódottan indul haza. A reggeli körültekintő séta helyett, most a telefonját nyomkodva megy a járdán. Mobilnetnek köszönhetően meg tudja nézni az új üzeneteit. Mikor elkezdi tekergetni, legnagyobb örömére megpillantja, hogy a legjobb barátnője, Sophie visszaírt neki. Rögtön meg is nyitja, amiben a következő áll:

„Figyelj, szerintem nekünk nem kéne többet beszélgetnünk. Jó volt ez a pár év, de csak addig, amíg egy városban éltünk. Ez így nem igazi barátság neten keresztül úgy, hogy az ország másik végén élsz. Ennek így semmi értelme. Leromboltad a barátságunkat, ne is próbáld visszaépíteni, mert nem tudod ilyen semmilyen üzenetekkel. Remélem, megérted. Ne keress légyszi többet! Felejtsük el egymást! Szia.” Amint ezt végig olvassa, szinte megáll az ütő benne. Meg is dermed egy pillanatra. Nem érti Sophie gorombaságát és kérése ellenére, próbál egy újabb üzenetet küldeni, amiben meg akarja tudni, hogy mégis miért viselkedik így, de mikor elkezdene gépelni, látja, hogy a lány letiltotta őt. Fogai összeszorulnak, és telefonját szorongatva megy előre. Csupán egy hangos fékcsikorgás, majd ezt követő duda hangja rázza fel.

- Nem látsz a szemedtől? Piros van te bamba barom! Tedd le azt a rohadt telefont, ha átkelsz az úttesten! Ostoba gyerek… - kiabál ki a sofőr, aki pár centire állt meg előtte.

- Bocsánat! - kér elnézést megszeppenve és kicsit megijedve az autó közelségétől.

Zsebre vágja a telefonját, és hazáig elő se veszi. Amíg a kapuig nem ér, addig millió gondolat, emlék csap fel a fejében. Nem tud másra gondolni, mint azokra a sorokra, amikben a számára egyik legfontosabb ember eldobja őt magától. Szerette volna inkább felidézni a mai nap eseményeit, Heathert, de képtelen volt rá. Pár perc múlva már a kertkapu előtt is van. Mikor belép, Luna egyből odaszalad hozzá a fa hűsítő árnyékából. A lány nem győzi simogatni az izgatott állatot. A hiéna az egyetlen, aki egy kicsit el tudja terelni a gondolatait, egészen addig, míg anyja ki nem lép a lakás ajtajából.

- Na, végre, hogy haza jöttél! Milyen volt az első napod? Minden rendben ment? - érdeklődik egy dobozzal a kezében, amit később a padlásra akar vinni.

- Egész jó volt. Hamar eltelt az idő. - válaszolja halkan és szűkszavúan Diana.

- Ennek örülök. Gyere ebédelni akkor! - mindketten bemennek.

Diana, míg kezet mos, és bemegy a szobájába, addig Chloé előmelegíti az ebédet, aztán asztalra rakja. A kamasz helyet foglal az asztalnál, majd lassan kanalazgatni kezdi a forró levest.

- Az osztályod is jó? Mármint a közösség meg a nyelvoktatás is a helyén van? - érdeklődik még pakolászás közben az asszony.

- A közösség egész jó, még szoknom kell, de a spanyolt jól tanítják. - vonja meg a vállát.

- Lettek már barátaid, vagy olyan, akivel tudsz beszélgetni?

- Igen, egész jó elvoltam a padtársammal. - kanalazza tovább a levest.

- Legalább nálad nincsen probléma. - sóhajt fel könnyedén a nő. - Szóval… Mikor viszed el a hiénát? - tér rá a lényegre. Diana kezében egyből megáll a kanál, majd le is teszi, és inkább feláll az asztaltól.

- Rendben, akkor most. Ha ennyire zavar… - jegyzi meg halkan, azzal bemegy a szobájába. Chloé nem akarta megbántani a lányát, ezért utána megy.

- Ne haragudj! Mondom, veszek neked akkor egy háziállatot. Rengeteg kutya vár gazdára a menhelyen. Tudod te is, hogy őt nem tarthatjuk meg. Ő egy vadállat, neki a természetben van a helye. - ül le a kamasz ágyára és nézi, ahogy gyermeke kutakodik a cuccai között.

Egy pórázt keres, amit még Sophie kutyájának vett, de nem volt ideje odaadni neki. Nagy nehezen a dobozok alól előhúzza, majd kimegy a kertbe szótlanul elhaladva az édesanyja mellett. Chloé nagyot sóhajtva megy utána, majd a lakásajtó oldalának dőlve figyeli, ahogyan Diana óvatosan rásegíti a pórázt.

- Ne félj, minden rendben lesz! Jó helyre megyünk. Szabad leszel. - suttogja neki, miközben a bundáját simogatja és a füle tövét vakargatja.

- Elengeded a sivatagban akkor? - kérdi az édesanyja. Fáj neki látni, ahogyan Diana búcsút vesz a megszeretett állattól, de tudja a nő, hogyha most enged az érzéseinek, akkor később rosszabb lesz.

- Kénytelen vagyok. - mondja szűkszavúan, ezt követően pedig szép lassan megpróbálja vezetni maga mellett, majd ki a kertkapun.

- Táskát nem veszed le? Vagy nem eszel előtte? Alig párat kanalaztál és ott hagytad a levest. - szól utána Chloé, de Diana már nem ad választ, csak elővigyázatosan sétáltatja maga mellett Lunát.

A forgalom zaja néhol megijeszti, ezért a lánynak tudnia kell féken tartania. Az elején még úgy érzi, hogy egész könnyen boldogul, de ahogy egyre jobban mennek be a belvárosba, az állat egyre kezelhetetlenebb. Egyre jobban haladna előre, de Diana nem tudja vele tartani a tempót. Hamarosan meg is érkeznek ahhoz a kisbolthoz, amely mellett a lány reggel elhaladt. Ugyanúgy kint van a nagybajszú mexikói tulajdonos, csak most a poharakat szedi össze. Megint csak végig méri a lányt, de most a kutyára is szemet vet. Amint elhalad a férfi mellett, az megszólítja.

- Ne haragudj chica pequeña. (kicsi lány) - erősen akcentussal beszéli még azokat a szavakat is, amiket nem spanyolul mond. Diana anyanyelve az angol, szülei így is beszélnek vele otthon, miután ők is elsajátították. Ennek ellenére még így is nehezen érti meg a szavakat, annyira törve vannak.

- Segíthetek uram? - kérdi félénken, de legszívesebben már menne előrébb.

- Sí! Olyan ismerős nekem ez a perro. (kutya) Honnan származik, vagy milyen fajta? -mikor meghallja ezt a mondatot Diana, hevesebben kezd verni a szíve. Eszébe jutott, hogy Lunát kerestetik civilekkel is. Nem akarja, hogy a férfi felismerje, ezért gyorsan lerendezi:

- Európai fajta. Lo siento, (bocsánat) de nekem sietnem kell. Adios! - igyekszik gyorsabb, de kevésbé feltűnő léptekkel távozni.

- Hmm… Azok igazán különlegesek. Hasta luego! (Viszlát) - mormogja magában, majd kellemetlenül bámulja addig őket, míg be nem fordulnak a következő sarkon. Dianat kissé kiverte a víz ettől az egésztől.

- Már nem vagyunk olyan messze. Mindjárt kiérünk a város szélére. - mondja halkan Lunának, aki erre odamegy mellé, és úgy haladnak előre.

Piros lámpába ütköznek már közvetlenül a városhatárban, ezért várakoznak egy kicsit. A lány bámészkodik, mikor egyszer csak megpillant az oszlopon egy kitűzött papírt, amin Luna van egy nagy „Wanted” felirattal a képe felett. Alatta pedig az összeg, amit felajánlanak a megtalálónak. Diana hirtelen mozdulattal letépi a plakátot, majd a mögötte levő kukába hajítja. Heves szívdobogással megy át, amint zöldre váltott a lámpa. A szeme folyamatosan a lakosok tekintetét vizsgálja, akik egytől egyig megbámulják az állatot, amint elhaladnak mellette. Lefordul az utolsó sarkon, majd azon az úton indul meg, ami a San Diego irányába vezető főúton ér véget. Itt már ritkábban vannak házak és a növényzet is ritkul. Igyekszik oldalt a házak felé maga mellé rejteni Lunát. Végigsétál a hosszú járdán, még végül egy ház kertje előtt áll meg.

- Ez az utolsó lehetőségünk Luna. Nem akarok tőled megválni. - szorongatja a pórázt, majd bemegy a kertkapun. Megállva a bejárati ajtó előtt, két nagy levegővétel után bekopog. Egy ideig semmi, mígnem egy halk motoszkálás, majd kulcs zörgése hallatszik ki. A zár kattan egyet, ezután az ajtó kinyílik. Mögötte pedig nem más áll meg előtte, mint Kosuke. Barna haja, kedves szeplői, és sötétkék szemei semmit sem változtak az évek alatt.

- Szia. Hát te meg? Még rengeteg minden pakolni valóm van, úgy hogy kicsit poros vagyok, ne haragudj. - vakarja meg a fejét mosolyogva.

- Ne haragudj nagybátyó, hogy ilyenkor zavarok, de szükségem lenne egy óriási segítségre. Már csak te maradtál, akihez fordulhatok… - süti le a szemét. Rosszul érzi magát, hogy ilyen körülmények között kell segítséget kérnie.

- Tudod, hogy hozzám bármikor jöhetsz. Mondd nyugodtan, hogy mit szeretnél! Baj van esetleg? - kérdi kissé aggódó tekintettel.

- Meghúzhatom magam nálad egy pár napra? Illetve… Meghúzhatjuk magunkat? - lép oldalra, ezzel a férfi számára is láthatóvá válhat a mögötte levő állat.

- Uh, ööö… Persze, de ő kicsoda? - guggol le elé, majd elkezdi gyengéden simogatni a vastag bundáját.

- Ő itt Luna. Hiéna, vadkutya és valamilyen hosszúszőrű kutyának a keveréke. - vallja be kellemetlenül, előre félve a férfi reakciójától. Szerencsére tartja olyan higgadtnak a férfit, hogy ezt jól kezelje, ezáltal teljesen őszinte vele.

- Hogy micsoda? - engedi el azonnal meghátrálva.

- Ne ijedj meg! Tudom, hogy furcsán hangzik, de ő a légynek sem ártana. Bonyolult, hogy miért kötöttünk ki itt, de odabent mindent elmondok. Beengedsz minket? - kérdi megszeppenve.

- Gyertek csak! - bólint rá egyből Kosuke, bármennyire is belső fenntartásai vannak az állat faját illetően, az unokahúgát a világért sem hagyná cserben, pláne, hogy tudja, ő az ő utolsó mentsvára.

- Viszont még alig pakoltam ki a költözés miatt, ezért nagy a rendetlenség. Ne haragudj! - mosolyodik el, majd beengedi az unokahúgát és annak „házi kedvencét”.

A lány le sem vette a táskáját, mióta hazaért. Szerencsére napközben rengeteget gondolkozott, és kitalálta ezt már korábban. Még édesanyja az ebédet melegítette, ő pár ruhát becsempészett az iskolatáskájába, így azzal el tud lenni pár napig a nagybátyjánál.

*

Mindeközben Morena Village külső határában…

A város csak régi típusú kertes házakból áll, amelyek nagy padlással, de annál is nagyobb pincével rendelkeznek. A főút felé vezető út legszélén áll egy elég rendezetlen kis ház, elhanyagolt kerttel. De a fenti részleg nem is érdekel senkit, akik erre járnak, azt hiszik, hogy nem lakatlan, azonban az élet a nagyra kialakított pincében van. A poros lépcsőkön fekete csizmának a léptei kopognak. Egy férfi megy le a félhomályban. Arca alig látszik, csupán a sziluettje rajzolódik ki. Magas és hosszú hajú. A pince főterében mindenféle dobozok, ládák és fegyverek hevernek. Ebből nyílik egy iroda, aminek az ajtaja mögül fény szűrődik ki. Az alak benyit, de egyből köhögés fogja el a felgyülemlő cigaretta füst miatt. Az iroda végében áll egy másik férfi sötétkék zakóban, sötétszürke ingben, fekete nadrágban. Fekete kesztyű ékesíti kezét, amiben egy szál cigi füstölög. Sok egymás mellett levő képernyőt figyel, amelyek egy-egy kamera felvételt mutatnak a ház különböző pontjairól. A kamerákon látva és jelenlétét megérezve, hátra se fordulva megszólal az öltönyös.

- Áh, Giordano! Fáradj beljebb! - fújja ki a füstöt maga mellé. Az alak szótlanul odamegy a férfihez, majd az oldalán térdre ereszkedik.

- Szolgálatára uram! - mondja engedelmes, mély hangján, majd fejet hajt alázatosan.

- Remek, remek Giordano! - pöccinti le a vörös szőnyegre a cigi csikket, majd lakkos cipőjével beledörzsöli azt.

2. fejezet - „Én vagyok a király”

Amint Dianáék bemennek, Luna egyből letelepedik a kanapé mellett három doboz között.

- Foglalj helyet, mindjárt jövök, hozok innivalót! Epres, málnás, kivis, vagy sima limonádét kérsz? - kérdi Kosuke, miközben a port lesepri magáról. Alaposan kifáradt pakolgatás közben, de most, amiért unokahúga többek közt a számtalan pozitív tulajdonsága közül mindig is annyira irigyelte, nem izzadt meg egyáltalán.

- A kivis az érdekesen hangzik, azt hiszem egy olyat. - mosolyodik el a lány.

Mialatt készül az ital, a tini körülnéz a nappaliban. Még csak a bútorok vannak félig - meddig kicsomagolva. Ahogy azonban nézelődik, kiszúr egy nyitott dobozt, ami telis - tele van képekkel. Leguggol mellé, majd elkezdi nézegetni őket. Ezek mind családi fényképek, amelyeknek a nagy részén Kosuke velük van rajta. Jó emlékekkel tölti el, hisz a legtöbb részén még egészen kisgyerek. Egy pár perc, nagybátyja viszont már vissza is tér, kezében a limonádékkal. Ő magának málnást készített. A zöldet átnyújtja unokahúgának, aki már bele is kortyol az italába.

- Emlékszem mikor mindig, ha mentünk strandra vagy tengerpartra, vettünk neked limonádét. Mást nem is szerettél. A fagyi szóba sem jöhetett, pedig Kiyoshi azt akart enni, ezért mindig rám bízta, hogy álljak sorba veled a standnál.

- Igen, ez nekem is megvan. Például erre a képre át kellett öltöznöd, mert egyik alkalommal mikor a hátadra vettél, a nyakadba borítottam az innivalót. - kuncog halkan.

- Az nem csak egyszer történt meg. - mosolyodik el Kosuke. - Tényleg, ha ezt megittuk, segítesz kipakolni a képeket? Legalább ezzel is előrébb leszek. Addig meg meséld el, hogy mi a baj! Nem tűnsz nagyon vidámnak, annak ellenére, hogy néha - néha felderül egy - egy mosoly az arcodon.

A lány elmeséli Luna megtalálásának körülményeit, és azt, hogy a szülei hogy viszonyultak hozzá. Emellett beszél egy kicsit nagybátyjának az otthoni feszültségekről, vitákról, amit a férfi csendben végig hallgat. Néha belekortyol a limonádéba, meg bólint egyet. Diana miután könnyített magán azzal, hogy ezt mind kiadhatta magából, egyszerre húzza le az egész italt, majd Kosukére néz.

- Nagyon köszönöm, hogy meghallgattál! Ezt muszáj volt valakinek elmondanom, de rajtad és a nagynénémen kívül nincs más, akivel ezekről lehet beszélni. Miyori ráadásul szinte soha nem ér rá, de hogy őszinte legyek, nem is akarom zavarni. - ekkor jön igazán zavarba. - Igazából téged sem, úgy hogy nyugodtan szólj, ha esetleg…

- Ne butáskodj! Nekem bármiről mesélhetsz. Születésed óta ismerlek és rengeteg időt töltöttünk együtt. Lehet, hogy vér szerint nem vagyunk rokonok, de ez nem számít semmit, attól én még az unokahúgomnak tekintelek, vagyis ide bármikor jöhetsz. Végül is egy család vagyunk. - mosolyodik el a férfi kedvesen.

- Örülök, hogy ilyen nagybátyóm van. - jegyzi meg Diana. Kicsit még mindig meg van illetődve.

- Az önmagában nem elég, hogyha csak meghallgatlak. Találni kell valami megoldást. Nálam addig lehetsz, ameddig szeretnél. Az egyetlen probléma az, hogy napközben dolgozom, még hétvégén is sokszor, ezért sokat lennél itt egyedül, amit nem szeretnék. Meg különben is, a szüleid mellett a helyed, ők is nagyon szeretnek, még ha olykor vannak rossz pillanataik. Kiyoshi a legjobb barátom gyerekkorom óta, ismerem a természetét, nem könnyű. Chloét is valamennyire megismertem, és róla tudom, hogy tényleg remek anya. Mindannyitoknak új ez a helyzet, idővel majd rendeződik. Viszont annyit megígérhetek, hogy Kiyoshival mindenképp beszélek. Azt viszont nem tudom biztosítani, hogy az állatkád maradására is rá tudom venni.

- Hát igen… Ahhoz egyébként is anya szava a döntő. Őt meg semmivel sem lehet elmozdítani az álláspontjától. - kavargatja szomorúan a szívószállal a megmaradt jeget a pohár alján.

- Egyáltalán mit lehet adni neki? Elég sok fajta állatból lett kitenyésztve, ahogy mondtad. - simogatja meg a lábuknál fekvő állatot.

- Nyers húst. Gondolom. Az ízlett neki. - néz Luna gombszemébe.

- Nézd, nálam itt tarthatod. Elég nagy a kert, amit amúgy sem használok nagyon. Figyelmet azonban nem sokat tudok rá szentelni. Ma ez éppen egy nyugodtabb nap, de a kórház kiszámíthatatlan, hogy mikor hívnak be és mikor mennyi ember fordul meg nálam. (Kosuke szülész - nőgyógyászként dolgozik egy San diegói kórházban. Az ő segítségével sikerült Dianat biztonságban világra hozni. A terhesség késő heteiben pár napig ott lakott Kiyoshiékkal, hogy láthassa az újonnan megszületett unokahúgát. Arról azonban fogalma sincs, hogy az otthonszülés nem véletlen, hanem szándékos volt Chloé részéről. Kosuke semmit nem tud a nő valódi életéről, Kiyoshi sohasem mondta el neki.)

- Tényleg megtennéd? - hökken meg Diana.

- Hogyne. - a lány ekkor egyből átöleli. Kosuke megsimogatja a hátát, majd elengedi.

- Na, de akkor most rendezzük el a fényképeket! - Diana csak bólint egyet, majd kivesz párat a dobozból. A férfi is így tesz, ezután megszólal:

- Nem mindet tudjuk kitenni, ahhoz nincs elég hely, meg túlságosan tömve lenne, szóval válogatnunk kell belőlük. Igazából rád bízom, hogy a kezedben levők közül melyikeket helyezed ki. Amelyik a legjobban tetszik. - kezdi el a válogatást.

Diana is nézegetni kezdi őket. Egy csomó nyaralásos kép van, és a legtöbben nincs is rajta Kosuke, vagy amelyiken mégis ott van, azon legtöbbször eltakarja az arcát. Erre rá is kérdez a lány, mire a férfi a következőt válaszolja:

- Nem igazán vagyok fotogén alkat. Szívesen megörökítem őket, amin veletek vagy veled vagyok, de nem nagyon szeretem az arcomat viszont látni. Kicsit visszataszító. - válaszol úgy, hogy fel sem néz a képek válogatásából, nem is látva, hogy mekkora megbotránkoztatást ültetett ki unokahúga arcára, aki elképedve kérdez vissza:

- Micsoda? Nagybátyó, te vagy az egyik leghelyesebb, akit csak ismerek. Mármint ne értsd félre, meg nem akarok beleavatkozni, de nem is értem, hogy miért nincs barátnőd. Kedves vagy, jóképű is, sok nő vágyik egy ilyen férfire. Remélem, érted mire gondolok. - hozakodik elő ezzel kicsit jobb kedvűen.

- Ez igazán kedves tőled… de egyelőre így alakult az életem. Nem igazán találkoztam még olyannal, akivel el tudom képzelni a jövőmet. Különben is a sok munka miatt nincs is ilyesmikre időm. - mosolyog kínosan, de szinte ez azonnal le is fagy az arcáról.

- Persze, sok munka… - gondolja magában Diana. Ahogy viszont lapozgatja a képeket, egyszer csak két olyanra bukkan, amiken megakad a figyelme. Az egyik fotón Kosuke van, ahogy a karjában tartja Miyorit, egy másikon pedig a hátán cipeli. Azonnal az érintett felé mutatja őket: - Ezek mikor készültek? Vagy miért vitted a nagynénit? - kérdi érdeklődve, amire nagybátyja a lány legnagyobb örömére is izgatottságára teljesen kivörösödik.