Sz. Lukács Imre

Nagy Imre testamentuma,
a Magyar Golgota

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2022

ISBN: 978-615-6381-15-6

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

© Sz. Lukács Imre örököse 2019

© PairDime Kft. 2019

Egy igazi ügynök beismerő vallomása, üldöztetése és végrendelete

Rejtvény: az ügynök családi neve?

AJÁNLÁSOK:

A szerző semmi felelősséget nem vállal a leírtakért. Mindez látomás és vízió. Zagyva magyar történelem. Ha a regény szereplői magukra ismernének, neveik véletlenül egyeznének, az eseményeket és párbeszédeket, igaznak, megtörténtnek hinnék, az csak kitaláció. Minden kitaláció. A féregíró ezért elnézést sem kér, meg sem köszöni. Betegápolást sem vállal.

A gyengébb idegzetűek az olvasást már most abbahagyhatják.

Putyin:

„A posztkommunista országokban a demokrácia intézményrendszerének működése még korántsem tökéletes.”

Textusok:

Apostolok cselekedetei 4: 20.

„Nem tehetjük, hogy ne mondjuk el azt, amit láttunk és hallottunk.”

Filippi 1: 9-10.

„Én azért imádkozom, hogy a ti szeretetetek még jobban-jobban bővölködjék ismeretben és minden értelmességben; Hogy megítélhessétek, hogy mi a rossz és mi a jó...”

Jézus:

„Aki meg akarja menteni az életét, az elveszíti azt.”

A magas, sovány termetű idősebb főpap megállt az iskolai pad fölé görnyedő fekete képű diák mögött és elégedetten nézegette a német nyelvű dolgozatot. A teremben csend volt, az utcáról sem szűrődött be semmi zaj.

„SIC ITUR AD ASTRA” mormolta maga elé az atya, de az igyekvő tanuló nem tudta pontosan a mondat jelentését, mégis úgy gondolta, hogy valami dicséret lehet, ám megkérdezni nem merte, különben sem lehetett megtörni a csendet. A főpappal ritkán találkozott, leginkább a vasárnapi miséken, a kollégium melletti templomban.

Az atya végigsétált a padsorok között, kopaszodó tarkója meg-megbillent a fekete reverenda fölött. A diák sem akkor, sem később nem kérdezte meg, mit is jelent pontosan ez a mondat, bár soha el nem felejtette. Valami ünnepélyessé tette azokat a pillanatokat, Szívem Imit is boldogság töltötte el, bár nem tudhatta, hogy ezt az emléket sem törölheti el többé az életéből. Meg annyi mást, melyet szeretett volna elfelejteni, meg nem történtté tenni, talán még az életét is.

Idegen volt ott minden. Hideg.

A magas hegyekkel körített Innsbruck hegycsúcsain egész évben hó csillogott. Az igazi síparadicsom, a felvonó, a gyors folyású hegyi patak, a rengeteg, gyönyörű platánfa sem tudta kitörölni emlékeiből a sivár, akácos, kunsági falucskát, az estéli gulya hazatérését. Ha akarta, bármelyik percben hallhatta a kunhegyesi nagytemplom harangszavát, a poros, forró nyarak felcsapódó dűlőútjait látta, amikor a magyar nyelvű könyvei fölé hajolt.

Nem tudta, mit hoz a sorsa, nem is foglalkoztatta annyira, későn érő típus volt, olyan, aki az életét álmaiban, ábrándozásaiban éli meg, ahol minden sikerül, minden úgy alakul, ahogy elképzeli. A valóságot teremtette meg ábrándjaiban, a soha be nem következő pillanatokat, amelyek mindig szebbek és édesebbek voltak, mint a hideg-rideg hétköznapok.

Szívem Imi jól tanult. Néhány hete került a tiroli városba, az őszi iskola-kezdésre, egy messzi falucskából, ahol hónapokig élt, és bár kedvelte a Steinbach am Attersee nevű települést, mégsem kereshette fel soha többé.

Nem élt ott rosszul, csak tanulnia kellett a német nyelvet, a hegy aljába épített Chandler Heimben. A kapujuk a mély, sötét, hideg tóra nézett, csónakházak húzódtak szinte a hegy s a fák alá, és nyár derekától már fürdeni lehetett. Csónakkal meg eljutottak a tó környéki bájos kis falvakba, meg a vendéglőkbe. Hontalan, menekült magyar fiúk népes csapata élt az otthonban. Vezetője a salzburgi állomásról fuvarozta oda az új magyar jövevényeket, a fekete képű fiú csak bámult és talán félt is, ahogy a Volkswagen mikrobusz ablakán ki-kipillantott a kacskaringós hegyi utakra, az éles kanyarokra. Annyi fát és vizet addig soha sem látott. Hosszú út, hosszú vonatozás volt mögötte, hiszen a treiskircheni lágerből indult Felső-Ausztriába.

Az otthon vezetője, Herr Spaun nem volt bőbeszédű ember, de mindig dolgozott, beszerezte az eleséget, rendet tartott a fiúk között, hétvégeken Salzburgba utazott a családjához, kerek képe kipirosodott, közepes termetét vastag hangjával ellensúlyozta.

Szívem Imre, aki soha sem akart megöregedni, aki soha sem gondolta, hogy az élet majd rajta is átvágtat, mint a gyorsvonat, aki magát inkább gyávának, mint bátornak tudta, aki a legtisztább magyar forradalom és szabadságharc hőse, és árulója lett, nagy kalandnak fogta fel a körülményeit, amelyben minden csak játék, múló idő, mindenki másra igaz, de rá nem vonatkozik. Akár itt se lenne, egy nádfedeles kicsi ház megvárja, a fekete ruhás, kicsi kun asszony, meg gyönyörű szőke kedvese.

Ezt a fiút nem hallották nevetni.

Az otthon kövér és alacsony szakácsnője számtalanszor kérdezte:

- Warum bist Du traurig? - miközben a legjobb falatokat a fiú tányérjára szedte.

- Warum? Warum?

- Ja, warum bist Du traurig mein Herz?

- Ich weiss nicht.

- Miért is? - lepődött meg Szívem menekült -, ha én azt tudhatnám.

Hiába kérdezték tőle, törhette a fejét, nem tudott megfelelő magyarázatot adni; a szomorúság és a magány lényéből áradt. Még az öröm pillanataiban is vele volt, ha árulkodó jegyeit elrejtette egy-egy félszeg, rövid mosoly, mégis úgy burjánzott testében, mint a kóros daganat.

Miért is? Mikor találja meg a magyarázatot? A gyerekkorban keresse? A szépséges szép Szívem fiúk történeteiben? Zavaros, összekuszálódott múltjában? Az aranyos gyerekkorban, amikor a parasztbába világra húzta a gyepszéli árendás házacskában, vagy a későbbi nagy válási jelenetekben, kibékülésekben, amikor rájöttek Kis Szívem szülei, hogy jobb újra megpróbálni az együttélést, éppen az egyetlen, fekete fejű fiuk kedvéért. Később a Porcsíny utcai, Gulyás mama kis házának istállójából átalakított szobában olyankor mosoly költözött a kis huszár arcára, a sok ajándék elkápráztatta, elfeledtette vele azokat a részeg veszekedéseket, amelyek után anyjával együtt szaladhattak az éjszakában, vagy a szülője kerékpárra pattant, őt meg a csomagtartóra ültette és a sötét, elhagyatott utcában, a Juhász Bálint háza után reszkettek a félelemtől, amíg megérkeztek Szülike parányi hajlékába. Még nagy korában is félt abban a görbe utcában, amikor pedig már a Népkörben bálozott, végig futott hátán a hideg borzongás, olyankor fütyörészett, mintha dalénekes, vagy füttymester akarna lenni. Azok a békülési ajándékok elhozták neki a mosolyt, az örömöt, a forgópisztolyt, az olcsó ólomkatonákat és az igazi futball labdát, mert az édesapja így kerülhetett újra felesége kegyeibe, a szívhez szóló cigányzenekaros szerenádok nem jelentettek annyit, mint a felfénylő gyerekszemek.

Mire mentek a büszkeséggel, hogy majd megmutatják a másiknak! Egyikőjük sem vallotta be, hogy a nagy kalandozással mégis boldogtalanok lettek, elrontották az életüket, gyerekeik sorsát megnyomorították a lázas és elrontott fiatalságukkal. Az emlékek megfakultak. Még az áttivornyázott éjszaka is elszürkült, melyben a gangon akasztotta fel Gulyás Bözsit részeg férje, de a kapatos komája, vitéz Bicskás Lajos levágta a kötélről az elalélt asszonyt, aki magához térve, Kis Szívemet a keze ügyébe kapta, és a Selyemkúttól elszaladtak éjnek évadján a Porcsíny utcai Gulyás házba. Nincsen már, aki emlékezzen ezekre. Minek is? Az Idő mindenek hóhéra, mert mindent és mindenkit megöl, még az emlékeket is.

Szívem nagymamája házában is jó melegség fogadta a kis vitézt. A kicsi, gömbölyű öregasszony maga mellé engedte az ágyába. Innen vitték el a közeli óvodába, de a társas élet nem tartott sokáig, mert hősünk csintalankodott, az óvónő meg ráförmedt:

- Gulyás levest főzök belőled és megeszlek.

Kis Szívem Gulyás mamájára gondolt, és annyira megijedt, hogy többé nem lehetett elvonszolni sem az oviba. Szívem mama földes, kemencés szobájában lakott Szívem Pál is feleségével, három lányával, a szomszédos házban pedig, de ugyanazon udvaron, Szívem keresztanyáék, egyetlen lányukkal. Keresztanyja állandóan verte a szövőszéket, rongyszőnyegeket készített leginkább, a családban nadrágot, kalapot viselt, mert a keresztapja, Szívem Lajos, nagydarab, lassú, aluszékony, beteg ember volt, aki leginkább azt várta, hogy szájába repüljön a sült galamb. A keresztanyja megteremtette ezt az illúziót. Keresztfiának szintén, aki valahányszor megfordult náluk, mindig vajas-mézes kenyeret kapott. A parányi udvart ott soha sem verte fel a fű, mert az ugrálós, szép Szívem lányok hamar letaposták.

A Dóczi néni papír- és dohányárudájával szemben Horváth Lajosék vegyesboltja tartott nyitva. Szeretett odajárni, a tágas, tiszta üzletben ingyen cukorkát kapott. Az ablakban lévő négerbaba fején fonott tálban déligyümölcsöt láthatott, feketekávé folyt egyik edényből a másikba. Kis Szívem leginkább a bocskorszíjat szerette. És a szódavizet. Azt meg a Potyóék szikvízüzemében ihatott, amelyikkel udvarlábasok voltak Szívem keresztapáék.

A messzi múlt kit érdekel? Lassan már a betű is kimegy a divatból, ez a világ nem kíváncsi sem a múltjára, sem a jelenére, sem a jövőjére, csak az önmaga köldökére, meg ami alatta található. Arra is csupán percekig.

Akkor is a Szívem házba szaladtak a közeli Református Nagytemplom kertjéből, amikor játékuk veszekedéssé fajult, és Széll Miska bicskájával hasba szúrta. A Czégény gyerekek lefogták a szurkálót, Kis Szívem fél kézzel csépelni kezdte, mert elborult az agya, biztosan agyonveri a jóval erősebb fiút, ha nem vérzett volna a sebe. Dr. Mészáros Elek megjegyezte:

- Szerencsés napod van, Szívem Imi.

- Szerencsés? - nyílt nagyra a reszkető gyerek szeme.

- Bizony az. Tenyerén hordoz az Isten.

- Tenyerén?

- Pontosan. Ha a bicska beljebb fúródik, alulról szagolod az ibolyát.

- Vastag az én nadrágszíjam.

- Igen - kapcsolta össze sebét és barackot nyomott kobakjára -, feküdj pár órát, aztán meglátjuk.

Alkonyatkor hazavágtatott a Selyemkúthoz, mert megjöttek a szülei Erdélyből, ahová biciklivel jártak kislibákért.

Melegedik a szíve, ha Szívem nagymamára gondol, pedig azt sem tudja, hogy melyik temetőben nyugszik, hol a sírja? Annyi, de annyi halottja pihen a kunhegyesi temetőkben, hogy össze se számolhatja. Vajon ő hová kerül? Eldönti-e időben? Nem tudja rászánni magát, halogatja a döntést, mint halogatta mindig a végső, nagy számadást, hogy igaz mérlegre tegye; hitvány volt, tudatlan féreg, ócska kis áruló, vagy csak tévelygő, boldogtalan ember, aki az életet túlságosan szerette? Minél közelebb a vég, annál inkább nem akarja tudomásul venni, most halogatná már igazán, hogy még dolga van, még nem veszíthet, kuszaságot, rendetlenséget hagyna maga után, most igaz és Istenfélő életet él, emlékeit rendezgeti, hogy igaz tanúságot adjon a régi időkről. Mintha mindezt eddig nem tehette volna meg.

Hétvégeken fekete ünneplőbe bújt Szívem nagyanyó.

- Gyere csak lelkem adta Kis Szívem -, kedvenc fiú unokáját gatyába rázta, és a közeli babtista imaházba mentek. Énekeltek, imádkoztak a parányi fehér falú épületben. Átellenben vele a gangosabb zsidó imaház oromzatos épülete hivalkodott, a mózesi kettős kőtáblával, kőkerítéssel, szép színes üvegű, tíz ablakával. A magas zsinagóga udvarán fák is nőttek. Kis Szívem sohasem lépett az udvarba, pedig hányszor, de hányszor surrant el előtte, csábította a kihalt épület, s egyben félelemmel töltötte el a tátongó, betört ablak, meg az a rejtély, amely körül lengte az imaházat, hogy a zsidók pászkát esznek, elvágják a keresztény gyerekek nyakát, a vérüket isszák, a szakálluk a térdüket verdesi, fekete kalapot hordanak, és érthetetlen, karattyoló nyelven beszélnek.

Megjegyezte a felnőttek diskurzusából:

- Aki zsidóra kezet emel, az Istenre emel kezet.

Ennek ellenére falurossza, éhenkórász komáival azokban az időkben kis bökverset énekelgettek:

„Egy cili, két cili,
Megdöglött a főrabbi,
Éljen Szálasi!”

Szívem nagymama házával szemben, a betonos oldalon hentes üzlet üzemelt, a kapu ajtajánál naphosszat ült a falu bolondja, Weisz Marci, Isten kiválasztott népéből, a haja kopaszra nyírva, szájából csurgott a nyál és a gatyájából kicsüngött hatalmas szerszáma, amit a csődörök is elfogadtak volna.

- Ee...ee... - nyöszörgött örömében, ha megpillantotta a fekete képű fiút, aki meg-megállt előtte, beszélt hozzá, ő meg a betonjárdát ütögette tenyerével, és hálásan nézett Kis Szívemre, mint a leghűségesebb kutya a gazdájára.

- Neked meg mi a bajod? - kérdezte csodálkozva, és megsimította kopasz fejét.

- Apatyú -, nyöszörögte artikulátlanul a nyomorék összes szókincsét.

- Az micsoda?

- Apatyú! Apatyú!

- Bolond vagy te, hiszen nem tudsz magyarul.

Marcibolond a szemével beszélt hozzájuk: miért nem lehetek olyan, mint Ti? Mikor szaladhatok veletek? Mikor értem meg a szavatokat?

A legjobb játékuk a lóbálás volt. Amikor több fiú összejött, s Marci hálásan tekintett rájuk szürke szemével, biztatgatták a bolondot: - Lóbálj Marci! Lóbálj! Harangozzál! - Ő meg lehúzta fekete klottgatyáját, négykézlábra ereszkedett, és lóbálta hatalmas nemiszervét.

Marci spanyolnátha szövődményeként vált csendes bolonddá, Juliska nővére tologatta talicskán, s anyjuk halála után gondozta. A koncsorgó fiú ismerte az összes zsidót falujukban, de egyiknek sem volt pajesza, fekete kalapot sem hordtak, még a zsinagógába sem jártak, miért félt volna tőlük, azt sem értette, hogy miért itták volna meg a vérét? Hanem az utcán, amikor elhagyta a Dóczi néni papír- és dohány árudáját, zsinagóga előtt sötétedéskor igen reszketett. Gyorsította a lépteit, nagyfiúsan fütyülni kezdett, attól félt, hogy valamelyik szakállas rabbi berántja a düledező kerítésen, és a véréből áldoz az Istenüknek.

Hol van már az a zsidó templom? Csak az emlékezetben. Már a falu utolsó zsidója is meghalt évekkel korábban, a sűrű hajú, kék szemű, barátságos Weisz (Váradi) István, aki visszatért a munkaszolgálatból, hogy a nagykunsági település összes bádogos munkáját tisztességgel, és megfizethetően elvégezze. A hatalmas lábú, tollas zsidó, Kohn Berci termetes alakja sem bolyong a keskeny utcácskákban, akinek érkeztét megelőzte érces hangja:

- Tollat veszek! -, s a Német-Ókúttól indulva bebarangolta a fél falut. Horovitz Hájem szatócsboltjának sincs híre-hamva sem, pedig a Porcsíny utcából Gulyás nagymama ritkán a szomszédos Purgány utcai üzletbe szalajtotta kedvenc unokáját.

- Szemem fénye Kis Szívem, ugorj mán át Hájemhez petróért -, intett aszott kezével a sarokba, ahol a kis bádogkanna állt. Le is hanyatlott rögtön a kimerültségtől párnájára mész fehér teste, melyet áttetszővé rágott a rák. - Tegyen egy pízt az Igazak Tarisznyájába is - suttogta alig hallhatóan.

Úgy lódult, hogy kezét-lábát törte. A maroknyi vegyesboltban olykor még selyemcukorra, bocskorszíjra is futotta. A magyaros bajuszú, magas kappanhangon beszélő kereskedő hitelt adott, egy füzetbe felírta, hogy mikor, mit vásároltak tőle a környékben lakók.

- Te gyerek, ki fia-borja vagy? Ismerős a képed.

- Gulyás mamó küldött.

- Az unokája vagy?

- Az bizony.

- Nesze neked egy bocskorszíj, ezt ingyen adom, de ki ne lötyögtesd a petróleumot.

- Nem is szabad, mert ha rosszalkodok, akkor nem gyógyul meg mamám.

- Gyere máskor is, adok neked csokoládét.

Ehelyett összeszedték a jó magyar zsidókat a faluban, összesen kettőszázhuszonnyolc életet, akik se koldusszegények, se dúsgazdagok nem voltak, nem úgy, mint Budapesten, hogy külön gettó járt a szegényeknek, külön a gazdagoknak, itt nem kivételeztek, a Hatházon őrizték őket a bevagonírozásig, akkor még reménykedtek is, mert nem tudtak Lenin elvtárs kegyetlenkedéseiről, az oroszországi zsidó pogromokról, ahol több volt, mint a világon együttvéve. Idővel egy másik kicsi, gonosz ember eltanulta a technikákat, és égetési mániáját kiélhette. Pedig illett volna hallaniuk húszmillió bundról, akiket a szifiliszes Uljanov irtott ki, gulágokra terelt, mert nem akartak boldog, buta bolsevikok lenni. Fű alatt arról sem hallottak, hogy a németek 1941 szeptemberében, két nap leforgása alatt egyszázötvenezer zsidót gyilkoltak le Babij Jarban. Azt sem sejtették, hogy a gazdag magyar zsidók megkeresték Eichmannt, aki a magyar gettókért felelt, bár maga sem volt tiszta vérű, könnyen kijelenthette:

- Zsidó az, akire én mondom!

A magyar gazdag zsidók nem tagadták meg a hitüket, de megkérdezték, hogy mibe kerül, ha nem viszik el őket az égetőbe? A hatalmas birodalmi vezér kijelentette:

- Engem nem lehet megvesztegetni! Hazámnak viszont szüksége van 3000 amerikai gyártmányú Ford teherautóra.

A partra szálló szövetséges haderők meglepetten látták, hogy a német csapatok Ford autókon kocsikáznak. A maradék magyarok megjárták a táborokat, a keleti birodalom lágereit, az állandó fagyos Yorkutában százezren maradtak a föld alatt, se a csontjuk, se a testük nem foszlott szét, mert a fagy bebalzsamozta őket, és nem válogatott.

1.

„1944, március 19-én a németek bevonulása alkalmából feloszlatták az összes zsidó hitközséget, és helyébe megalakították a Zsidó Tanácsot, melynek feladata volt, hogy a németek utasítására féken tartsa a zsidó tömegeket, hogy azokat zavartalanul kirabolhassák, deportálják és megsemmisítsék. Talán ezért sem szerveződött komoly ellenállás, fegyveres felkelés. A Zsidó Tanács, amelynek tagjai tőkés elemek voltak, a németek utasításait maradéktalanul végrehajtották.

Az elkövetett bűncselekmények alapos gyanúja miatt őrizetünkben van:

1. Stöcker Lajos,
2. Domonkos Miksa,
3. Dr. József András /Fisch Adolf/,
4. Csengeri Leó.

Az őrizetünkben lévő személyek vallomást tettek arról, hogy a Zsidó Tanácsba való bekerülésük után kiszolgáltatták a németeknek, nyilasoknak a szegény zsidóságot.

A gettózásnál kivételeztek. A szegény zsidókat kis helyre tömörítették össze, embertelen életkörülmények között éltek, még a gazdag zsidóknak kényelmes szállást biztosítottak. A gettó megalakítása után besúgó hálózatot építettek ki, ez jelentette azokat a személyeket, akik szembeszálltak a Zsidó Tanács népellenes tevékenységével. A bejelentett zsidókat kiadták a németeknek munkára és ezek közül sokan elpusztultak. Nőket szolgáltattak ki a nyilasoknak, akik azokat megbecstelenítették. A kiadott utasításokat a rendelkezésen túlmenően hajtották végre, a szegény zsidóság rovására.

A szegény zsidóság ellen elkövetett népellenes cselekmények: A gettó rendőrség megszervezése, besúgó hálózat kiépítése, a Gestapónak, illetve a nyilasoknak a szegény zsidóság munkára kiadása, a nyilasoknak fiatal nők kiadása, akiket megbecstelenítettek, az őrizetesek Gestapo és nyilasok részére folytatott besúgó tevékenysége. Anyagi téren elkövetett cselekmények: - gépek, illetve műhelyek berendezése, a németek rendelkezésére bocsájtása, zsidó vagyon besúgása. Intézkedések: Szalkai Ernő gettórendőrség parancsnokának részletes kihallgatása a gettórendőrség tevékenységéről. Izsák József kihallgatása a nyilasok részére kiszolgáltatott fiatal nőkről.

Nagy Zsigmond á. v. százados.

2.

Kihallgatási Jegyzőkönyv József András gyanúsított ügyében.

Budapest, 1953. május hó 14-én.

- Korábbi kihallgatásain vallotta, hogy a Zsidó Tanács tevékenysége arra irányult, hogy a gazdag zsidókat mentette a szegények rovására. Ma tegyen arról vallomást, milyen mentési akciók indultak a Zsidó Tanács idején:

- Korábbi vallomásaimat fenntartom, abban, hogy a Zsidó Tanács megalakulásától kezdve mentette a gazdag zsidókat a szegények rovására. A Tanács megalakulásakor szükségessé vált új állások szervezése, ezek bizalmas jellegű állások voltak, vagy vezető szerepük folytán, vagy azért, mert a Tanács összekötői voltak a Hatóságokkal.

Ezekbe az állásokba a Tanács-tagok barátaikat, gazdag zsidókat helyeztek el, mely azért volt előnyös, hogy Gestapo-írással látták el őket, mentesítette lakásukat a kiköltöztetéstől. A hatóságokkal összeköttetést tartó csoportban Pető Ernő tanácstag fia és baráti köre tevékenykedett. Bekerült a tanácsba dr. Kurzweil István jómódú zsidó és még sokan mások, akik a Tanács idején kiváltságokat élveztek a Gestapótól kapott igazolások következtében.

A Zsidó Tanács idején létesítették a Gestapo által védett tábort a Colombus utca 46. sz. alatti telken, amely telep a Mexikói úti részén volt, a Hitközség Süket Némák Intézete. A tábor vezetője Kanizsai Dezső, a Süket Némák Intézetének igazgatója volt. A táborba bejutás súlyos pénzkérdés volt, amelyre csak a gazdagoknak volt módjuk. A bejáratnál SS katona állt őrt. Ezt onnan tudom, hogy személyesen láttam. 1944 júliusában postai tevékenységem során vittem abba a táborba egy levelet dr. Kapos Vilmos orvosnak. A tábor látogatása során értesültem arról, hogy Kanizsai a vezető, és nehéz pénzekért lehetett bejutni. Láthatóan jó életkörülmények voltak, jó hangulat volt az emberek között. Ezzel egy időben a vidéki szegény zsidóság ezreit deportálták, és vitték Németországba, ahol szintén mentették a gazdagokat a deportálás alól. Ugyanilyen jellegű tábort létesítettek a Gestapo védnöksége alatt a Hitközség Abonyi úti gimnáziumának épületében. Erről a táborról még azt is tudom, hogy egy alkalommal a nyilasok megtámadták, és a Gestapo hárította el a támadást. Hallomásból tudom, hogy a távbor parancsnoka dr. Zsoldos Jenő volt, aki akkor ott lakott. Jelenleg a Rökk Szilárd úti leánygimnázium igazgatója. A táborban lakott ismerőseim közül Révész Márton, aki jelenleg a Hitközség szakfelügyelője. Az ő elmondása alapján tudom a fenti tényeket.

- Hogyan és kik mentették a vidéki deportálásoknál a gazdag zsidókat?

- Hallomásból tudom, a Síp utcában elterjedt, hogy amikor a vidéki deportálások megkezdődtek, egy lista készült, melyet a Zsidó Tanács állított össze a gazdag zsidókról, akiket kiemelt a vagonokból a Németországba indulás előtt. Azt határozottan állítom, cionista összeköttetés révén menekült meg a deportálástól dr. Pfeiffer /Pap/ Izsák, monori főrabbi és dr. Horovitz, szombathelyi főrabbi. Akiket láttam a Colombus utcai Gestapo táborban is. A megmenekülés körülményeit nem ismerem, tudomásom szerint Horovitz meghalt, és Pfeiffer kivándorolt.

- Folytassa vallomását arról, milyen mentési akciók indultak 1944-ben?

- 1944 április havában, amikor a németeknek az első lakásigénylését kellett kielégíteni, akkor az összeköltöztető bizottságok, melyek egyikének én is tagja voltam, a Tanács lakáshivatalától olyan utasítást kaptak, hogy a kislakásokat vegyék igénybe. Ez azt jelentette, hogy a szegény zsidókat ki kellett lakásukból, a gazdagokhoz költöztetni, akiknek egy szobát kellett kiüríteniük, de a teljes vagyonukkal a saját lakásukban maradtak végig. Ezzel a tevékenységével a lakáshivatal mentette a gazdag zsidók vagyonát. Ezzel lehetőség nyílott arra is, hogy a gazdagok maradtak végig a saját lakásukban, mert a csillagos házak felállítása idején keresztül vihették, hogy a házuk csillagos legyen. A Gettó felállítása idején pedig, miután végig mentve volt a vagyonuk, megvásárolhattak különböző külföldi védleveleket és védett házakban élvezhették a kiváltságukat.

- Milyen mentési akciókat indítottak a külföldi képviseletek?

- Tudomásom szerint 1944. júliusában a Zsidó tanács cionista képviselői - Geyer Artúr, Gellért Endre (izraeli követségi képviselő), dr. Dénes és mások a budapesti Svájci Nagykövetségen keresztül megszerveztek egy úgynevezett „Aranyvonatot”, amelyen kiszöktettek Svájcba néhány száz gazdag zsidót. Közismert volt, hogy nagy mennyiségű aranyért lehetett helyet kapni a vonatra. A vonattal egy ismerősöm ment, dr. Barton György családjával. 1945-ben visszajöttek és az elmondásuk alapján tudom, hogy a vonat kiért. Barton 1952-ben meghalt, felesége pedig még 1946-ban kivándorolt. Tudomásom van arról is, hogy a Svájci Követség és a Svéd Követség adott ki védleveleket, melyek tulajdonosai nagyobb részt gazdag zsidók voltak, mentesültek pénzük után az üldöztetésektől.

Kihallgatás megszakítva. Jegyzőkönyv ideiglenes lezárva.

Aláírók: László István jegyzőkönyvfelvevő, és Józsa András gyanúsított.”

A kunhegyesi zsidók ugyan mit tudtak volna erről? Amikor a rosszat sejtő Klein Margit, a gabonakereskedő Weisz Pista felesége Gulyás Bözsi kezébe tette az aranyait, azt mondta:

- Bözsike, őrizze meg, amíg visszajövünk! Ha mégsem sikerülne, legyen boldog vele.

- Megőrzöm -, mondta Kis Szívem leleményes édesanyja, és ötliteres üveg szilvalekvárba rejtette.

Ez a falu szerette zsidóit. Mégis, a távoli településekről, Abádszalók, Tiszaszentimre, Tiszaroff, Tiszabő, szomorú szekerek döcögtek elő, a sárga csillagos kiközösítetteket hordták Hatházra, hogy onnan majd a szolnoki cukorgyári telep gettójába vonatoztassák, és tovább a halál országútján. A hetvenegy éves, magas, pödrött bajuszú Weisz Mártont is elvitték, Marcibolond apját, aki túlélve a poklok poklát, családtagjainak elpusztítását, Auschwitzban tizenkét halottja maradt, de visszatért az akácfákkal tűzdelt nagykunsági faluba meghalni. Az áldott és átkozott emlékezetű Zádor utcában laktak, s Kis Szívem gyakran látta a nagyszájú, házsártos, de végtelenül jószívű Juliskát, ahogy Marci testvérét tologatta, anyja helyett anyja volt a szürke szemű csendes bolondnak.

1944, április 20-án este közölte a Rádió a zsidó üzletek bezárásáról szóló határozatot, s egy hónap sem telt el, máris csendőrszuronyok kísérték Hatházra a szerencsétleneket. Horovitz Hájemet is kakastollasok terelték a falu másik végére. A jóképű Bíró László, rőfös és divatáru kereskedő karján egyéves kisfiával, a hátán hátizsákkal, amihez bilit kötözött, mereven gyalogolt végzetük elé. Weisz Juliska, a harmincöt éves vénlány talicskán tolta harmincéves öcsét, aki végig kiabálta az utat:

- Apatyú! Apatyú!

Kis Szívem azon a májusi napon a Sistaknál játszadozott éppen, de a mély, hideg vízben még nem mert megfürödni, inkább puskagolyókat, töltényeket keresgélt a leventelőtérnek használt hatalmas domb oldalában, amikor a Hatházon lakó vékonydongájú Púpó komája rejtelmesen fülébe súgta.

- Szívem szívem mutatok valamit -, s ujját a szája elé emelte.

- Micsodát?

- Hajtsák a zsidókat!

- Hol?

- Gyere.

A zsidó temető mellett vágtattak el, megroggyant, düledező sírkövek sötét birodalmánál, s a Hatház szélihez értek, ahol lehasaltak. Siralmas látvány fogadta őket. Szomorú menet haladt előttük, néhány szekér is, öregek, gyerekek, ismerősök, ismeretlenek. Kakastollasok kísérték őket.

- Marcibolond is ott van -, mondta Kis Szívem.

- Ismered? - csodálkozott a púpos.

- A komám.

- A mi házunkba mennek.

- Velük lakol?

- Áh, nagy házat kaptunk helyette.

- Mit csinálnak Apatyúval?

- Helyet cserélünk.

- Te nem vagy hülye, és lóbálni sem tudod.

- Nem, de az iskolát utálom.

A hatházi gettóban, ahol a falu legszegényebb házai álltak, kijelölték, melyik család hová fészkelhet, többen zsúfolódtak össze a parányi helyen, s a tulajdonosaik meg elfoglalták a módosabb zsidó épületeket. Magyar csendőrök vigyáztak a kiközösítettekre. A temetkezési vállalkozó vásárolta meg naponta a legszükségesebbeket. Egy hónap múlva rengeteg kakastollas csendőr érkezett a lapos faluba, szép nyári estén hajtották a zsidókat a vasútállomáshoz, hogy a vagonokba zsúfolódva a szolnoki cukorgyári gettóban kössenek ki. Juliska egy percre sem hagyta magára Marcit. Pedig egyre elviselhetetlenebb, nehezebb lett a sorsuk. A csupasz földön feküdtek, éheztek, a szabad ég alatt végezték szükségüket, esett rájuk az eső, halottak, félőrültek, őrültek, öngyilkosok, bombázások között, Marcibolond leginkább a talicskán ült, néha váratlanul felkiáltott.

- Apatyú! Apatyú!

Aztán indult velük a szarszagú halálvonat, gázkamrákba, munkatáborokba, hadiüzemekbe ontva a pusztulásra jelölteket. A szerencsésebb kunhegyesi zsidók Bécs melletti lágerben dolgozhattak. Jó soruk volt, hiszen éltek. És az oroszok is megérkeztek, az életben maradottak mehettek Isten hírével, soványan, kimerülten Pozsonynak vették az irányt, ahol zsidó szervezetek segítették őket, kis csoportokban rótták a kilométereket, olykor orosz katonák vették fel őket a platóra, vagy tehervagonokban kuporogtak. Marci és Juliska végigkoldulták az utat, hatalmas tarisznya lógott a nyakukban, heteket gyalogoltak, s megdézsmálták a mezőket. A szürke szemű bolond végig kiabálta Európát:

- Apatyú! Apatyú!

A nyöszörgő talicska kereke sem tudta elnémítani. Eljutottak Budapestre. Onnan már könnyebb volt, mert minden nappal közelebb kerültek szülőföldjükhöz. A falu visszavárta zsidóit, hogy a nyolcvanas évek elején betakarja mindkettőjüket a kemény kunsági föld.

Az ország is menedéket nyújtott a zsidóknak, Romániából, Galíciából, Lengyelországból özönlöttek, Ausztriából, Csehszlovákiából jöttek, és találtak kenyeret, megélhetést. Mindaddig, amíg a német megszállás meg nem történt, hazánkban voltak a legnagyobb biztonságban a magyar és a külföldről idemenekült zsidók. A honfoglalás idején, a nagy kazár birodalom emlékeként Árpád és Kurszán héberül is beszélt.

Ám akit a halál szele megérintett, s találkozik a halál árnyékával, az megváltozik. A jóból rosszak lesznek, a rosszból rosszabbak, vagy megjavulnak, de alapjaiban más felfogásuk lesz a világról, az elenyésző életről. Így történt ez az engedelmes, beletörődő zsidókkal is, akik nem lázongtak, nem lövöldöztek, nem szerveztek ellenállást, mérhetetlen naivitással zsúfolódtak össze a marhavagonokban, s az eszetlen világban. És akik visszatértek a poklok poklából, más emberek lettek, erőszakosabbá váltak, összetartóbbá, megértették, hogy az erő, a faj parancsa mentheti meg őket és teheti naggyá, hogy a gonosz világ ne zabálhassa fel őket soha többé!

Az oroszok sem azért tették meg azt a világ nagy utat, hogy a kunhegyesi zsidó kereskedők aranyait elzabrálják. Vittek mindent, amit csak értek, még a kisgyerekek bilijét is, nem fogható rájuk, hogy válogattak, de a gabonakereskedő aranyait nem találták meg, csak az annál is értékesebb ártatlanságot és tisztességet. Befészkelték magukat erősen, többé nem akartak visszamenni Ázsiába, és a hideg Szibériába, talán már az utat is elfelejtették. Elhozták az embertelenséget. Csöbörből vödörbe estek a jó magyarok, feketéből vörösbe.

Amikor Weisz Pista visszatért a munkaszolgálatból, családtagjait nem találta. Sírva köszönte az aranyakat. Másoktól is kértek segítséget, elrejtettek náluk bútort, egyebeket, de azok elfelejtkeztek a jó nevelésről, csak a vállukat húzogatták, amikor a tulajdonos visszakérte az értékeit:

- Elvitték az oroszok! - tárták szét a kezüket és sopánkodtak. - Nagyon csúnya világ járt ránk, mindent elzabráltak.

- Maguknál nem voltak oroszok, Bözsike? - kérdezte a gabonakereskedő meglepetésében, mert ezekről az aranytárgyakról nem tudott, a felesége nem hozta szóba. Kiesett a könnye, ahogy nézte az asztalra tett szilvalekváros üveget. - Nem kerestek senkit és nem hurcoltak el semmit?

- Minket is megszerencséltettek - borult el a kicsi kun asszony tekintete -, jobb arról nem beszélni, ha soha nem is feledjük.

- Tudom, mert átéltem mi az, amikor a magyar ember magyarnak könyörög a golyóért. A válasz volt vérfagyasztó; kár beléd a golyó, megdöglesz úgyis.

- Isten büntetése ez rajtunk, az utolsó figyelmeztetése.

- És az ártatlanok?

- A végítélet nem válogat.

- Ha visszaszedem a sok holmit, Imrusnak szép, zsinóros, ünnepi ruhát készíttetek. Úgy fest benne, mint egy kis huszár, mint egy kun királyfi, talán még boldog is lesz.

Weisz Pista tartotta a szavát. Lefényképezték abban a ruhában, meg a zsinóros sapkában, mint igazi kis kunsági vitézt. Vidovits fényképészmester sokáig kísérletezett a művészi beállítással, alkotása bekerült a családi gyűjteménybe, a Szívem unokák is láthatnák, ha egyáltalán értékelnék.

Akkorra még maradt az ügyes kofa keresetéből két szép ló, tehén az istállóban, földek Tomajon és Aranyoson. Herbály Gyulát is visszaokádta az orosz hadifogság, negyvennyolc kilósan, éhbetegen, és később öreglegényként Weisz Pistánál zsákolt, a Piactéren lévő gabonalerakatában. Gulyás Bözsi meg üzletelt a kereskedővel, akinél ismeretséget kötöttek. Élettársak lettek. Ez a lerakat a Klein Gyula kocsmája mögött húzódott, s abban a kocsmában piros, bugyborékolós málnát ihatott Kis Szívem a sikeres piaci napokon.

Az izraelita temetőben családjának jókora sírkövet emelt a gabonakereskedő:

„1943-1945-ben mártírhalált halt szüleim:

Weisz Sándor
Glauziusz Regina

feleségem:
Klein Margit

testvéreim:
Imre, Lajos, Margit

unokaöcséim:
Péterke, Putyika, Gyurika

sógornőm:
Hanófer Margit

Pistátok.”

Aztán elköltözött a faluból.

Hanem az a felszabadítás igencsak túlméretezettre sikeredett. A vörös világhorda elsötétítette felettük az eget, a katonák annyi szabadságot hoztak a harmadik kezükkel, hogy hősiesen belerokkant az ország. Megcsupaszították egymást a hagymázos ábránd bűvöletében, amelyet idegen, szabadkőműves zsidók találtak ki, hogy a szegényeké minden hatalom, nem lesznek többé földesurak, bárók, grófok, gazdagok és szegények, mindenki egyforma, ha földönfutó is. Igazságos társadalom épül, egyenlő jogokkal s lehetőségekkel, nem lesznek soha többé egyenlőbbek, haláltáborok, harácsolók, kizsákmányolók, kiközösítettek, mert megváltoztatják, és szabaddá teszik a világot. A világ proletárjai egyesülnek, mert a proletárok szeretik egymást. Micsoda mézes-mázos illúzió? Ám jól hangzott. A sok csupasz fenekű senki, kifosztott és éhes magyar álmaiban kivirágzott a Kánaán, az Ígéretek Földje, a szocialista paradicsom. Taposni kezdték egymást a hozzá vezető járhatatlan ösvényen.

Mi lett mindebből? Csúnya ábránd, lepusztult, véres ország, becsapott, megalázott embertömegek, koldus milliók, a mákony, az ital és kábítószer rabszolgái, újabbaknál újabb mesék a feltörekvő, éhes nagyuraktól, mintha az állandó hazugságok nem buktak volna már ki könyökükön.

Szívem Imi is elhitte, magába szívta ezeket, pedig már a kezdeteknél elrontották, de gyerekésszel nem okult belőle, nem látott át a szitán. A lapos, sok tanyás nagykunsági faluhoz nemcsak a verőfényes ősz, hanem a háború is gyorsan, feltartóztathatatlanul közeledett. A meleg október elején a vasútállomás mellett, a Vén kert előtti üres területet német tigris tankok lepték el, óriási csatára készültek. A Tisza előtt akarták megállítani az előrenyomuló ellenséget, azon az áron is, ha az életnek írmagja se marad. Bánhalma irányából várták az oroszok támadását. A falu főutcáján félelmetes haderő táborozott a szép növésű japánakácok takarásában. Jeskó Sándor tanító úr, aki kitűnően beszélt németül, a parancsnokkal jó kapcsolatot ápolt, a tiszt lelkére beszélt, hogy ne a faluban ütközzenek meg, hanem a síkságon. A nagy haderő Aranyos felé elvonult, de a Tisza vonalában is maradtak páncélosok, és a debreceni, történelmi csatában csapott össze az orosz hadsereggel. Két hétig tartott az öldöklő küzdelem, esténként még Kunhegyesre is elhallatszott az ágyúk moraja. Október volt akkor is. A környező tanyavilágból kezdtek visszaszivárogni az emberek. Olvasták, talán még eleinte hitték is a szétszórt röplapok szövegét.

„Felhívás a Vörös Hadsereg által a német-fasiszta elnyomás alól felszabadított magyar lakossághoz! Magyarok! A Vörös Hadsereg csapai az ellenség üldözése közben magyar földre léptek. Amikor a Vörös Hadsereg magyar területre lép, nem az a cél vezérli, hogy annak bármely részét elfoglalja, vagy hogy megváltoztassa Magyarország jelenlegi társadalmi rendjét. A szovjet csapatok bevonulását Magyarország területére kizárólag az a katonai szükségszerűség teszi elkerülhetetlenné, hogy a német csapatok és a Németországgal szövetséges Magyarország hadereje továbbra is ellenáll. A hitlerista rablók és magyar bérenceik rémisztgetnek benneteket a Vörös Hadsereg bevonulásával Magyarországba. Semmi okotok a félelemre! Vörös Hadsereg nem mint hódító jött Magyarországba, hanem mint a magyar nép felszabadítója a német fasiszta iga alól. Polgárok! Maradjatok a helyeteken és folytassátok a békés munkátokat!”

Így kezdődött az alibi Magyarország építése; vérrel, verejtékkel, félelemmel, és hazugsággal.

Kis Szívem szülőfaluja megmenekült az ostromtól, a biztos pusztulástól, hogy porrá és hamuvá lövessen! A református templom tornyában felszerelt, kézi tekerésű sziréna csak ritkán szólalt meg. Néhány csendes nap után bevonultak a szovjet csapatok, lovasszekerek, délceg kozákok lepték el az utakat, kisebb összecsapásokkal és néhány aknatalálattal véget ért a falu számára a háború, eltemették az elesett szovjet katonákat a Községháza parányi kertjében, a református templommal szemben, s végleg megérkezett a boldog felszabadítás. Addig azonban történt egy és más.

A községházán egyedül Juhász Bálint tartózkodott, éjjel-nappal őrizte a fontosabbnál-fontosabb iratokat, hogy a jó fekete kunok el ne lopják, kenyér helyett meg ne egyék! Az elöljáróság elmenekült. A háborús időben beszolgáltatták búzájukat az okos parasztok, a még okosabbak a gabonaraktárak kulcsait a Községházán őrizték, hiszen tulajdonosaik; a jó magyar zsidók; Weisz István és Epstein Miklós nem érkeztek még haza a megsemmisítő táborokból. Jeskó Sándor megkérte a cvikkeres Juhász Bálintot, hogy nyissa ki a magtárakat, és szétosztják a gabonát az éhező falunak.

Sóért, cukorért álltak sorban a Piactéren. A Porcsíny utcából is felszaladtak nagyobbacska fiúk. Feszültté vált a levegő, mióta a vasútállomás mellett a sárga csíkos Tigris tankok táboroztak. Az aranyragyogású októbert még nem vérezte be a háború, édes illat szállt a kertekből, de minden percben elszabadulhatott a poklok pokla. Jeskó tanító úr arca boldogságtól sugárzott, hiszen megmentette a nagykunsági falut. Ahogy elhalt a páncélos ármádia zaja, Juhász Bálint társaságában sietett a zsidó kereskedők lelakatolt lerakatához, és kinyitották az ajtókat.

- Itt a szajré! - kiáltotta Kakas, s oldalba lökte Stukát és Szívem Imit. - Nem lopják el az orrunk elől.

Szaladós asszonynép tűnt fel a Piactéren, szakajtókosarat, zsákot, edényt cipelve. Búzát és lisztet mértek az előjárók. Mázsálták, írták, kinek, mennyit mértek, de egységesen, igazságosan osztották szét az élelmet.

- Két kézzel mérd, Bálint! - szólt a nagyhangú, magas asszony.

- Más is éhes, Juliska -, intette a cvikkeres, vékony előjáró.

- Ez fél fogamra kevés.

- Ha marad, abból is részelsz.

- Jut is, marad is, ne féltsd Te a zsidókat! Eleget harácsoltak.

- Nem érheti szó a ház elejét.

A Porcsíny utcaiak feltalálták magukat, a feltört boltban zománcos edényt szereztek, abba mérették a lisztet. Kakas egy fél zsák búzával kocogott. Az oroszok első lövedéke a református templom kertjében kicsavart egy fát. Hirtelen elnéptelenedett a Piactér.

Így érkezett meg a felszabadítás.

A fekete kunokhoz kozákok vonultak be. Napokig szórványosan lövöldöztek előtte, egy lövedék a templomkertbe csapódott, azzal véget ért a háború. Német páncélos felderítő szakasz a tiszagyendai úton beszaladt a falu alá, de meghátrálásra kényszerült. Néhány kilőtt páncélos, elszóródott töltények, rohamsisakok, temetetlen, bűzlő hullák maradtak a református temető mellett napokig. Amikor a Porcsíny utcai kölykök felfegyverkeztek a maradék arzenálból, Szívem Imi öklendezni kezdett a temetetlen, bűzlő és megcsonkított katonák láttán, elfordult a többiektől és sokáig hányt. A banda értékek után kutakodott, de már mások megelőzték a fiúkat, lehúzták a bakancsokat, elszedték a derékszíjat, órát, még a fényes gombokat is levagdosták a zubbonyokról, a fegyvereknek is hűlt helyét találták.

- Ne majrézz mán! - szólt Stuka. - Ezek nem bántanak, kihűlt a belük.

A fonnyadt fűben lapuló rohamsisakról azért nem mondott le, diadalittasan szaladt vele hazáig. Napokig feküdtek temetetlenül a katonák, kóbor kutyák megcsonkították a testüket, de az oroszok nem engedték eltemetni őket. Valaki földet dobott a maradványokra, ónos eső esett, később hó rejtette el a kis halmot, hogy tavasszal végső nyughelyükre kerülhessenek az idegen földben, idegen temetőben.

Jeskó tanító urat népbíróság elé állították. Az alacsony, kis embert a Zádor utca sarkán lévő Ipartestület székházában megvádolták, hogy áruló, a németek mellé állt, velük cimborált, nem a felszabadító szovjet csapatokkal. Hadiállapot ide-oda, sokan összegyűltek, tiltakoztak a bírósági ítélet ellen.

- Azt akarjátok elítélni, aki búzát adott nekünk? -, kiabált a nagyszájú, nagydarab Juliska néni, és papucsával hárpiaként verni kezdte a bírót. - Aki megmentette a falut a pusztulástól? Milyen emberek vagytok Ti?

- Kommunisták.

- És még fél téglával veritek a melleteket, mint derék magyar emberek?

- Nem paktálunk a fasisztákkal, meg a leventeoktatókkal.

- A kis Jeskót nem bánthatjátok! - hisztériázott tovább a falu csúnya szájú asszonya. - Ő csak a javunkat akarta.

A derék magyar emberek bólogattak, azonnal vállukra vették a tanító urat, és hazáig cipelték. Az ítélet váratott magára. Aztán valamelyik még derekabb magyar embernek eszébe jutott az eset, az államvédelem elvitte a kis Jeskót, megnevelte, három év múlva összetörve, összeaszottan érkezett vissza a faluba.

Kis Szívem szülei a Zádor utcai Selyemkútnál laktak, az utcai kicsi ház padlós szobából, kövezett konyhából, és parányi, padlózott kis végéből állt. A tenyérnyi udvaron Mikó Imre tanító úrék kerítéséhez támaszkodott a budi, mindjárt a disznóól mellett. A felnőttek féltek az oroszoktól. Rossz hírük megelőzte őket, hogy biliből esznek, emberhúst fogyasztanak, a világ összes óráját elzabrálják, mert mindkét kezükre kézfejtől könyökig csatolják, megbecstelenítik a fehérnépet. Gulyás Bözsi lánytestvérei; a süketnéma, szép Rozi, az erősen sántító, beteg Juli, de még Gulyás mama is idebújt a Porcsíny utcai házból, ahol csak Szívem Imi mostoha nagyapja maradt, aki ha félt is a fegyveresektől, abban biztos lehetett, hogy nem erőszakolják meg. A csendes és nagyon szomorú öregember nem kedvelte az oroszokat, legidősebb fiú unokája eltűnt a ruszki hómezőkön, ritkán még emlegette, de idővel beletörődött, hogy odaveszett. Nem kerestette, egyre ritkábban szólt róla, naphosszat szívta szutykos, cseréppipáját, nagyokat sercintett a gang téglakockáira, látszólag olyan közömbösen szemlélte a világot, mintha semmi, de semmi köze sem lenne hozzá, mintha csak átutazóként figyelné a földet, az átokverte kunsági pusztákat, a ritka kunhalmokat, a Jajhalmot, és Akasztóhalmot.

Éjszakára a szomszédék, Zsigmond Binciék földbe vájt krumplis vermébe húzódtak. Mikó tanító úr alacsony, duci feleségét megerőszakolták az oroszok, a tagbaszakadt, leventeoktató a kozákoknak rontott, egyet el is intézett, bár ez nehezen hihető, de tény, hogy nemsokára öngyilkos lett az erőszak, a megaláztatás és a megbecstelenítés ellen lázadó férfi.

A krumplis veremben nem igen fértek volna többen, de az asszonyok között hősünk helyet kapott, s éjszaka arra riadt, hogy kecskebéka ül a homlokán. Nappal kibújtak az odúból, ám a házukból nem léptek ki, mert a csendes, kihalt, félelmet keltő utcákon senki sem mutatkozott. Néhány policáj tűnt fel olykor, meg azok a hithű, gané emberek, akik éjszakánként az orosz katonákat azokhoz a házakhoz vezették, ahol nőszemélyek tartózkodtak, vagy azokhoz, akiknek a férjük, vőlegényük nem tért meg a háborúból, meg akiken bosszút akartak állni együgyű szegénységükért, s már előre elárulták a fajtájukat a ruszki csizmáknak, a későbbi Júdás pénzekért. Nem tudták, hogy az árulásnak soha sincsen vége, nincs rá megbocsátás, lehet belőlük kommunista párttitkár, mundérba bújhatnak, lesöpörhetik a padlást, pufajkát húzhatnak, a bélyeg és a szégyen csak egyre nő, amíg végül el nem emészti őket.

A süketnéma Rozinak hiába szóltak, hogy ne álljon naphosszat a gangon, ne bámészkodjon, ne hajoljon ki a kiskapu tetején, ám hajthatatlan kíváncsiság húzta oda, tetszett neki, amikor egy-két kozák ellovagolt a kihalt utcában. Éjszaka rájuk törték az ajtót. Akkor már a szoba padlóján, szorosan egymás mellett feküdtek. A katonák dobtáras-géppisztolyt szegeztek rájuk, a felnőttek pisszenni sem mertek, az elemlámpa fényénél a vinnyogó, süketnéma lányt kirángatták közülük, aki kapálódzott, karmolt, de kapott egy jókora pofont, hogy mindjárt lerepült a feje, és elcsendesedett. Sárga képű, ferde szemű ruszki katona az ajtóhoz állt a búbos kemence mellett, nehogy segítsen bárki a nyöszörgő áldozatnak, a géppisztoly csöve hidegen rájuk meredt, se mozdulni, se kiabálni nem mertek, hiába is tették volna. Csak féltek. Reszkettek. Nem tudták, hogy mi következik. Gulyás mama, a sánta, mész fehér arcú Juli és a fekete kendőbe bugyolált anyja hangtalanul sírt. Kis Szívemnek a falusi disznóvágások jutottak az eszébe, hogy hiába sikoltozott, röfögött kínjában a mangalicahízó, kivonszolták az emberek a hóra, torkába szúrták a nagy kést, rúgott még néhányat haláltusájában, és kimúlt.

Szívem Imi akkor súgta az anyjának:

- Ne féljen édesanyám, magát nem basszák meg!

- Hallgass! - ölelte meg reszkető fiát -, ezek nem emberek, Ázsiából jöttek.

- Sztoj! - mozdult a géppisztoly csöve.

A gyerek akkor pisilt először a nadrágjába.

Dolguk végeztével odébbálltak a katonák, akkor az anyja talpra ugrott, kiment a konyhába, ahol vérbe fagyva találta néma nővérét, szólt Gulyás mamának, lemosták a lányt és hazatolták talicskán a Porcsíny utcába. Erről sohasem beszéltek. Kis Szívem édesapja még részegen sem kotyogta el, pedig olyankor igencsak adta az oroszok száját, a szesz hatására megbátorodott, hőssé avanzsált, Vitéz Bicskás Laci nevű komájával legyőzte az egész megszabadító, zabráló hadsereget. A szégyenbe égetett félelem sírba vitte volna ezt az emléket. A bolsevista felszabadítás következtében megszállták Magyarországot, fizethették a jóvátételt, pénzben, vérben, húsban, gabonában, alumíniumban, emberáldozatban, mint a hosszúra nyúlt, bugyogós török világban. Az áruló ország kollektív bűnbe esett, hódítói hosszú tartózkodásra rendezkedtek be, németek után oroszok masíroztak át rajtuk. A két borzalmas birodalom megölte a huszadik századot.

Amikor a bölcs Sztálin atyuska, akinek a pipájából is bölcsesség áradt, megtudta, hogy katonái végiggyalázták Európa asszonyait, kifosztották a házakat, bilitől az órákig mindent elvittek, kijelentette:

- A hazájuktól ezerötszáz kilométerre harcoló katonáknak kell egy kis szórakozás.

Valóban nem hiányzott a szórakoztatás, amikor Debrecenben összeült a tehetetlen Ideiglenes Országgyűlés, ahol a moszkovita ügynökök már erősen szervezkedtek a hatalom megnyerésére, az utcákon hosszú szekérsorok nyikorogtak elő a magyar pusztákról, felsikoltottak a parasztszekerek, s a derékban, a saroglyákban feküdtek a meggyalázott, megerőszakolt asszonyok, szép magyar lányok, akiken átgázolt a vörös horda, és akikből soha többé nem lett ép ember, ölükből meleg vér folyt a kockakövekre. Csurgott a vér a debreceni utcán. Nem először és nem utoljára. Közben szedték össze a fiatalokat, középkorúakat, férfiakat, asszonyokat, válogatás nélkül málinki robotra, kukoricát törni a szovjet hadseregnek, aminek szovjet láger lett a vége, százezerszámra terelték a pórul járt magyarokat emberáldozatnak a nagy keleti birodalom vágóhídjaira.

A debreceni volt csendőrlaktanyába fészkelte be magát embereivel Maléter Pál is, akit az orosz KGB küldött. Másnap már kereste Dálnoki Miklós Bélát, aki toborozta a magyar önkénteseket, s ezzel Maléter nem értett egyet. Közben megérkezett Debrecenbe Rákosi Mátyás, Nagy Imre és az egész moszkvai magyar bolsevik emigrációs csoport, hogy egymás között felosszák Magyarország vezetését. Maléter kihasználta Dálnoki Miklós Béla távollétét, mert megszervezett egy bolsevik csúcstalálkozót, ahol Rákosi Mátyás, Nagy Imre, Rajk László, és sok kommunista megjelent, tolmácsok, és oroszok is. Rákosi keményen ellenezte, hogy az egykori magyar katonákból önkéntes dandárt toborozzanak, mert az megnehezítette volna a kommunista hatalom megszilárdítását. Megegyeztek abban, hogy Rákosi lesz az ország államfője és párttitkára, Rajk László pedig a belügyminiszter. Gerő nagyon ellenezte Nagy Imre agrár-politikáját. Az oroszok azt követelték, hogy Maléter legyen az orosz KGB magyarországi helytartója. Abban is döntöttek, hogy a Ludovika Akadémiát, s annak minden oktatóját és tanárát, a Horthy-tábornokokat mind meg kell semmisíteni. Ebbe a véresnek ígérkező tisztogatásba egyedül Rajk László nem egyezett bele. Maléter erélyesen követelte Jány Gusztáv tábornok kivégzését. Nagy Imre úgy gondolta, hogy ezek után nem lesz akadálya annak, hogy Magyarország a Szovjetunióhoz csatlakozzon, egyik tagköztársasága legyen és végül beleolvadjon.

Másnap megérkezett Dálnoki Miklós Béla tábornok, kormányfő. Maléter egész délelőtt tárgyalt vele, és igencsak hangoskodva távozott a kormányfő szobájából, aki őt kikísérte a folyosóra. Maléter úgy vált el tőle, hogy azt kiabálta:

„Majd én teszek arról, hogy ne kapjanak fegyvert a toborzott volt Horthy-katonák, és ha Ön nem fér a bőrébe, én Önt letartóztathatom!”

Másfél hónap után Budapestre költözött Maléter és csapata.

Ugyan mit tudhattak volna erről Kunhegyesen, mikor még az ország értelmisége sem hallott róla? A napi gond megülte a családokat, Szívem szívem csak azt vette észre, hogy a sánta, sápadt Juli nemsokára meghalt. Évekkel korábban vizet hordott az artézi kútról, elesett az utcán, a lábát megütötte. Elhanyagolták. Elhívták hozzá a füvesasszonyt, mert nem volt pénzük az orvosra, amikor meg elmentek a nagy bajjal, akkor már sárga, büdös genny folyt belőle, a jó hírű Reiner doktor és felesége, Link Rózsi sem tudott segíteni. Hiába műtötték meg Szolnokon, sánta maradt, hibás és szomorú életét falvédők hímzésébe és csipkeverésbe menekítette, reggeltől estig zörögtek a könnyű orsók a fehér, áttetsző kezében, csodálatos csipkekölteményeket készített. Alkalmanként a feketéző Gulyás Bözsi Pestre hordta eladni, az Akácfa utcai rokonokhoz, V. Annuskáékhoz, hogy a magányos, végtelenül szomorú sánta lány a szemfedőjének, és a koporsójának az árát összegyűjthesse! Összegyűjtötte. Halála után a szalmazsákban találták meg a sok fémpénzt. Legszebb hímzése:” Hit, Remény és Szeretet. Hol hit ott szeretet, Hol szeretet ott béke, Hol béke ott áldás, Hol áldás ott Isten, Hol Isten ott szükség nincsen.”

Ezek sokáig, Juli halála után is évekig csüngtek a konyha füstös falán.

A Piactéren otthonosan mozgott Szívem Imi. Ketten lógtak már édesanyja nyakán, aki piacos napokon a tyúkszaros téren kereste meg mindennapi betevőjüket. Szép és kedvenc fia engedelmesen ült a tyúkketrec tetején, nem zavarta a felcsapódó por, a szállongó baromfitoll, az óriási nyüzsgés-forgás, a kofák alkudozása. A kövér kereskedő asszonyok; Szendrei Vilmosné és Ducóné ketreceire is ügyelt, ki ne szabaduljanak a bezsúfolt aprójószágok, el ne tűnjön, lába ne keljen a megvásárolt portékának. Jutalmul piros málnát kapott munkájáért a Kleinék kocsmájában, vagy a távolabbi Geszti kocsmában.

Anyja nagyhangú, fejkendős asszonnyal alkudozott. Tojást vásárolt. Egy kis szakajtókosárból szedte elő portékáját Juliska néni. Keveslette az árat, amelyet a kofa kezébe nyomott. Néhány tojás, néhány pengő, gyors üzlet.

- Ennyivel szúrod ki a szemem, Gulyás Bözsi?

- Ennyi jár, Juliska.

- A fél fogamra kevés. Még jó, hogy nem ingyen viszed.

- A Göncöl szekér ráadás.

- Ennyi az ára nálam is -, szólt határozottan Ducóné.

- Edd meg akkor, ingyen adom! - kiabálta Juliska néni, és leszórta markából a fémpénzeket a poros földre.

- Edd meg te! - bőszült fel a kofák kofája, miközben a kezében lévő pár tojást földhöz csapta.

A harcos felek dolgukra siettek. Egy nagy szemű, szőke hajú, mezítlábas kislány szaladt éppen arra, tenyerébe szedte a pénzecskéket, maszatos kezét előrenyújtva iramodott a nagyanyja után, aki a saroktól kiabált.

- Gyere már, Pacikám!

A híres Népkörbe csapatostól jártak hétvégeken a Porcsíny -, Purgány utcai gyerekek, amikor a felnőtt férfiak kugliversenyt rendeztek, és a fabábukat állítgató kölyköknek löktek a nyereményből. A Hatházon lakó, félcigány, csodálatos játékérzékű Takács fiúk, akik vándorköszörülésből és sergő, körhinta tulajdonosként éltek, mind focizott Szívem Imivel, s amikor az idősebbek indultak a kugliversenyen, az szenzációnak számított, de a földön összegyűlt fémpénzekből a szerencsés nyertes úgy szórt aprót a gyors és hajladozó babaállítgatónak, úgy lökte maga elé, mint kutyának a koncot, olyan undorral, mintha pénzgyáruk lenne a falu legszegényebb, legszerencsétlenebb szélén. Szívem Imi ezt nem szerette, inkább soha sem állítgatott kuglibábukat.

A Porcsíny utca végiben a Tamási pékség üzemelt, micsoda hatalmas, gömbölyű, pirosra sült kenyereket szedtek ki a kemencéből, a sok utcabéli éhes gyerek bejárt a csilingelő hangú ajtón, csillogó szemmel szaladt a vásárolt, vagy hitelbe kapott fehér bélű meleg cipóval. A pékséggel szemben, a földes oldalban az öreg Komlósi, a szélmolnár lakott, akinek a szélmalmát annyiszor megcsodálta, aki csodabogárnak számított, két kezével szerkesztett és épített egy örökmozgót, de az is a feledésé lett, mint a szegénység féltett értékei.

A Porcsíny utcabeli egyablakos háznak a földes, kemencés, kicsiny szobája éppen az utcai villanypóznára nézett, ahol a lámpa himbálódzott szeles estéken, félelmetes árnyékot terítve a földes útra. Az árnyék mozgott, nyújtózkodott, és mesebelivé varázsolta a kétágyas szobát. Kis Szívem félt olyankor, az utcai árnyékok ijesztgették, szorosabban bújt Gulyás mama hátához, aki megengedte, hogy vele aludjék, vagy egészen a feje búbjáig húzta a dunnát, ne lássák meg a himbálódzó árnyékfigurák.

A másik ágyban Juli nénje, és a süketnéma Rozi aludt.

Mostoha nagyapja kint vackolt magának az ólban, vagy nyáridőben a téglás gangon, a nagy szőrű subájába takarózva. A pipás öreget imádta, pedig annak szava se volt a háznál, amikor még jól bírta magát, dinnyét termesztett a homoki földeken, vitte magával a kis lurkót, karikás ostort készített neki, a szalmából épített kunyhó előtt a téglaszínű kecske mekegett, s vigyázott reá. Reggel, délben, este kecsketejet ittak, túrót és sajtot készített a jó öreg. Időközönként ebédet, eleséget hoztak nekik a faluból, amíg meg a húzós lábú, kis mokány ló megvolt, a háborúban kicsapták az oroszok, Papó éppen a közeli görbe utcában, Juhász Bálint háza előtt talált rá, ápolta és munkára fogta, addig a fejük se fájt, mert akár naponta hazakocogott nyikorgó szekerük a dűlőúton, a kettős dombi saját birtokról.

Útközben mindig megálltak a szélmalomnál, mert jó vizű kútja volt, körbe kerítve szilvafákkal. A fák aljáról mindig összeszedték a hullott gyümölcsöt, s ha tehette Kis Szívem, csintalanul a forgó vitorlák alá bújt, felkapaszkodott az egyikre, hagyta, hogy magasba emelje, onnan ugrott a földre. Micsoda látvány volt a magasból, a poros földút elvékonyodott, fehérre égette a Nap, kréta színűre változott, kisebbnek tűntek a földek, a harsogó kukoricások, szinte húzta a vágy, hogy még ne ugorjon le a földre, tapadjon a vitorlához, kerülje meg vele a szélmalmot, de mindig sikeresen leugrott, mert nem akarta engedetlenségével nagyapót elszomorítani.

Vágyott fel a magasba! Szinte kínozta az érzés, a kísértés, hogy ne engedje el a vitorla vásznát, repüljön vele fent a tiszta ég alatt, mint a madarak, az övé legyen a fenti, igazi, szép szabad világ. Mások úgyse merik megtenni, gyávák és félnek, mindjárt leugranak a földre, de ő nem fél, ám ha leesik, tönkre zúzza magát, mindenki megsiratja, még a libalegeltető lányok is, a Porcsíny utcabeli komái meg röhögni fognak az eperfa alatt, amiért ilyen mulya, ráadásul lüke is. És mégis, hiába húzta fel a magasba, az ismeretlenbe a vágy, az elérhetetlen szépséget és boldogságot kínálva, mindig leugrott a földre, amikor már egy-két méter magasba lendült az öreg vitorla.

Egyszer az öreg szélmolnár észrevette, kis tanyájában furkós bottal hadonászott, de nem igyekezett a vitorlákhoz, ahogy megpillantotta az öreg Erdeit a sánta ló mögött, ám azért még a botját kiabálva felemelte:

- Eltakarodj onnan, kölyök!

- Én csak repülni akartam, mint a madarak -, védekezett és egy ugrással Papóhoz telepedett az ülésre, aki megrántotta a ló kantárját:

- Na, gyerünk, te gézengúz, cigánypurdé!

A jó öreg unokája kezébe nyomta a hajtószárat és megtömte a szutykos pipáját. Istenem, nem is lehetett volna boldogabb, pedig akkor még nem tudta, hogy egyetlen pillanat sem ismételhető, szétporlódik az időben, ami elvész vele, belőle is egy darab, s hiába a röpke boldogság, csak az emlékekben menekíthető át, mint a jó öreg, aki a földre köpködött, kifakult, nyűtt kalapját megemelte és megtörölte gyöngyöző homlokát. Még a szagát is szerette. Állandó bakancsát, a téli-nyári viseletet, a sárguló kapcát, a szótlan hallgatásait. Pedig pénzt sem dugdosott aszott vén kezével unokájának, mint a viaszsárga, vékony kezű Gulyás nagymama:

- Nesze kis mostohám! Nesze kis árva Szívem.

Papó csak élt a maga világában, ha került eleség az asztalra, akkor evett, ha ideje lett, befűtött a kemencébe, ha elfogyott az ivóvíz, a rúdra akasztott két kannával elment a Selyem kúthoz, és tavasztól őszig megművelte a két hold homoki földet a Kettős dombon. És Szívem Imi nem tudja, hogy hová temették! Már meg sem mondja senki, hiszen a vályogvető és sírásó jó rokon, a sárga arcú Gulyás Imre is átköltözött a másik világba, aki liter pálinkáért ásta meg a szegények sírját.

Amikor elköszönt Papótól, éppen a köves konyhában ült a sámlin, morzsolt csutkát rakott a kerek kályhába, és jól tudta már, hogy szívéhez nőtt unokája tanulni indul a messzi, idegen tájakra, mint a mesebeli szegénylegény, akkor csak annyit mondott a jó öreg:

- Te is nyakadba veszed a koldustarisznyát, de majd jössz, csak ne úgy, mint a másik fiú unokám, akit elnyelt a muszka föld, hogy hiába várom egy életen át -, s mintha elhomályosult volna a szeme. - Többé már nem is látom.

Gulyás nagymama valamikor kofáskodott. Amikor leesett a lábáról, sokáig betegeskedett, töpörödött, madárcsontúvá aszott, még akkor is gondolt Imire, mert betegágyából mindig került némi pénz az elcsavargó unokájának, aki hiába járta a messzi világot, a gazdagságot sohasem találta meg, talán a boldogságot igen, hűséges asszonya szeretetében.

Micsoda gyönyörű szegénységben éltek. A vízicibere levesek, a kukorica-lisztből sütött görhék, csira málék, a kavart galuska levesek, a pattogatott és héjában főtt kukoricák izét nem feledte. Nyáridőn meg, amikor a szérűről meghozták a csépléstől a részt, nagyapja leterítette subáját a gangra, teletömte a pipáját, a fehér kutya mellé odaengedte Kis Szívemet, és a csillagos éjszaka úgy borult rájuk, mintha velük aludna, mintha csak az övéké lenne.

- Papám, Te szereted a csillagokat?

- Nekem csak egy csillagom van -, morogta a szőrös öreg.

- Melyik? Az a fényes?

- A legfényesebb -, simította meg a buksiját.

- Miért szereted a csillagokat?

- Azok mindenkire egyformán világítanak. Az ég az Isten arca, ha jókedvű, akkor szikrázik a Nap, ha meg elborul a kedve, akkor komisz idő jön.

- Te jókedvű vagy?

- Ha velem maradsz, akkor örökké az leszek.

- Én veled maradok, amíg csak élek.

- Akkor rengeteg dinnyénk terem.

- Papó, neked sok földed van?

- Szegények vagyunk, mint a templom egere. Azok is maradunk mindhalálig. Ezt a földet Nagy Imrétől kaptam.

- Neked adta?

- Földosztáskor mérte szét a nagybirtokot. Emlékezhetsz, hisz velem voltál.

- Ilyen jó ember?

- Pártolja a szegényeket.

- Te is pártolod?

- Én a katonája vagyok, kisunokám.

- Én is az leszek. Azért tanulok.

Azon a subán különös, látomásos álma volt. A valóságban megtörtént földosztásról álmodott, és arról, amelyről a művészlélekkel megáldott nebuló vizionálhat. Rengeteg embert látott, ünnepi gúnyát húztak és egy szoborhoz özönlöttek. Megismerte nagyapját közöttük, levett kalappal állt, és a pipáját sem tömte meg. A sok ezernyi meglett ember nem vette le a kalapját, csak álltak mereven, minden begombolt nyakú fehér ing virított, fekete csizma, úgy figyeltek, mint a templomban szokás. A legtöbbjének bajusza volt. A kezüket zsebre tették, vagy a derekukra, mások az állukat támasztották meg vele, ám nem beszéltek, a szájuk kicsit megnyílt, de még pisszenés sem hangzott. Csak a szemüket rejtették el, mélyre húzták a fekete kalapokat, hogy senki se lásson a szívükbe.

- Most kapjuk a jussot, emberek! - kiabálták a hangosabbak. - Eljön Nagy Imre miniszter.

- Felkopik attól az állad -, morogta egy szőrös arcú, mezítlábas paraszt.

Ekkor végig morajlott a tömeg. Megéledt a várakozásából.

- Éljen a földosztás! Éljen a földosztó miniszter! Éljen a kormány! Éljen Nagy Imre!

A pesti vendégek késtek. Az Ideiglenes Magyar Kormány és a Magyar Kommunista Párt küldöttei nélkül pedig nem lehetett új történelem, új honfoglalás. Vártak. Ezer éve vártak az igazság napjára.

A joviális, szemüveges Nagy Imre még nem érkezett meg. A grófi birtokon a borús márciusi napon türelmesen hallgatták a cigányzenekart. A szeri pusztán, a Pallavicini birtok Árpád-ligetében verték le a földosztó karókat, néhány száz lépésre a kacagányos Árpád-szobortól. Tömérdek ember gyűlt össze, a környék falvaiból szekereken, lóháton, kerékpárokon, gyalogosan érkeztek, a közeli cselédházakból tódult a nép, a Tiszántúliak kompon keltek át a folyón. Azok is eljöttek, akik még mindig nem hitték, hogy földet kapnak, pedig már az őszi magnak felparcellázták maguk között az uraság birtokát a semmitlen szegények, mert vetni kellett, élni a szörnyű háború után. Az uradalom gazdátlanul maradt, utolsó vagyontárgyait, csordáit idejében elmenekítette a gróf a Dunántúlra, onnan Ausztriába, hogy ne jusson az oroszok kezére. Ami maradt, azt fosztogatni kezdték a környékbeliek, feltörték a magtárakat, szétlopkodták a gépeket, a traktorok kerekeit Kistelekre gurították, kinek mi jutott a nagy népi igazságszolgáltatásban és zabrálásban. A grófi birtok hatalmas volt; Sövényháza, Pusztaszer, Algyő, Sándorfalva, Csanytelek, Tömörkény, Mindszent, Baks és Dóc határát foglalta el.

A front viszonylag gyorsan átvonult a Dél-alföldön, elhanyagolt uradalmak, nyomorgó cselédek, gazosodó földek maradtak mindenfelé. Felhívások sürgették a lakosságot munkára, az uradalmakat a gazdálkodás folytatására, a határban kint maradt termények: burgonya, cukorrépa, olajos magvak, tök, kukorica harmadába adására, hogy ne vesszen el az érték, legyen gazdája. Több helyen létrehozták a földosztó bizottságokat, mire végre megjelent a 600 /1945. sz. rendelet. A névsor állandóan változott, többen meggondolták magukat, azt kérték, hogy húzzák ki a nevüket, visszavonják a korábbi jelentkezésüket, másoknak a szomszédja nem tetszett, fölszedték a levert mezsgyekarókat. Ide várták a földosztó minisztert.

A földosztás nagy ceremóniával, az ezeréves nagybirtok felosztásával járt. Az Árpád-emlékműre a következő feliratot helyezték:

„Megfogadjuk, hogy felszántjuk és bevetjük a magyar ugart.”

Az ünnepi emelvényt, az asztalokat és a székeket közvetlenül a szobor teraszára tették. Karácsonyi Sándor főispán elnökölt. A budapesti vendégek késtek, elromlott a gépkocsijuk.

Papó sötét hajnalban keltette szívről szakadt unokáját, Kis Szívemet, a húzós orosz lovacskát a szekér elé fogta és elindultak a messzi jövőbe, a földosztásra. Kicsípték magukat, mint szaros Pista Jézus neve napján. A kocsiderékba, ásót, kapát, baltát és kihegyezett akáckarókat rakott az öreg.

Annyi embert még soha sem láttak. Kevés asszonynép kísérte őket ezen a nagy napon, amire ezer éve vártak, és amiért harcoltak. A csenevész Szívem Imi megrettent ennyi felnőttől, izgett-mozgott, hogy minél többet lásson, halljon, hiszen megsejtette, hogy tanúságot kell tennie a megélt időkről. Ünneplő öltönyében, zsinóros sapkájával kicsi kun vitézként, tiszta és ártatlan tekintetével végigpásztázta az egész magyar mezőt.

Papó a türelmesen tébláboló emberekhez lépett. Az egyedül maradt gyerek gondolt egy merészet, felmászott az orosz lovacska hátára, majd felállt, és mindent látott a magasból. A húzós lábú háborús konyi annyira szerette, hogy meg se mozdult, nehogy leessen a kis vitéz, aki vékony hangján, falson énekelni kezdett.

„Fel, fel Ti rabjai a földnek,
fel, fel Te éhes proletár.
A győzelem napjai jönnek,
rabságunknak vége már.
Ez a harc lesz a végső,
csak összefogni hát,
és nemzetközivé lesz,
holnapra a világ!”

Hihetetlennek tűnt az egész, de megtapsolták, még a főispáni emelvényen is ráfigyeltek; mit akar ez a kisgyerek, hiszen nem írták a programba, senki nem tudott róla, a kommunista párttal sem egyeztették előre. Bari Sándor cigányzenekara Kis Szívem példáján felbuzdulva internacionalista dalokat játszott.

Papó sietve közeledett, már messziről kiáltotta:

- Gyere le onnan, te gézengúz! Leesel a magosból - és leemelte unokáját. - Mindig a magosba vágyol?

- Onnan többet látok.

- Mit láttál?

- Amoda verik a karókat.

- A mienk lesz.

Felültek a kocsira. Kifosztott és éhes magyarok csoportja követte őket.

Távolabb megtalálták a kijelölt területet, amely a falujuknak jutott. Juhász Bálint előjáró, aki éppen a Selyemkút és a Porcsíny utca között, a kis görbe utcában fehér falú házacskában élt, lenyalt hajával, okuláréjával papírból olvasta a neveket; Nagy, Szívem, Csordás, Kanász, Tóth, Csoma, Erdei, Kiss, Szabó, Kovács...

A kapatosak hangoskodtak.

- Felkötnek még ezért a fára! Úgyse hagyja magát az uraság.

Juhász Bálint olvasta tovább a névsort: - Kun, Mészáros, Fábián...

- Vegyél le a lajstromból! Visszakozok, nem kell a gróf úr földje.

- Nékem meg a szomszédom pofája nem tetszik.

- Nem is tudod, hogy ki az!

- Akkor se tetszik.

- Tartsunk rendet, emberek - lépett elő Papó, leemelte fejéről a csajla kalapot -, különben itt éjszakázunk, a föld meg nem terem. A sorszámokat a kalapba dobjuk, és mindnyájan húzunk egyet.

Juhász Bálint az előre elkészített cédulákat átrakosgatta, és akkor azt mondta:

- Inkább ez a gyerek húzza ki a szerencsét, úgyis ő a jövő! - állította fel a megszeppent Kis Szívemet a szekér ülésére, hogy a sokadalom jól láthassa.

Egy szőrös arcú, falubeli szegény ember már bepityókázott. Fénylett a szeme, ahogy megállt a komoly arcú fiú előtt, viseltes gúnyában és mezítláb. Dalolt.

„Ki tanyája ez a nyárfás?
Enyém, vagy a Tiéd, elvtárs?
A gazdája nem is tudja,
Hogy az állam nekünk adta.”

A gyereknek leesett az álla a csodálkozástól, mert az éneklő ember nem nyúlt a kalapból kihúzott céduláért, talán még könnyezett is, ahogy sarkon fordult és elballagott.

Így osztották szét a falu, a szegénység ezeréves jussát.

Leverték a mezsgyekarókat. Nagyapja a homoki földbe markolt, szétfolyatta bütykös, nehéz ujjai között, megcsókolta és a kabátja zsebébe tett egy marékkal. Pár zsörtölődő szegény ember a szekérhez szaladt, hogy a földje hitványabb a másikánál, nem igazság ez, olyan fehér, mint a fal, odébb meg színtiszta, jó zsíros fekete.

- A Szívem gyerek kezében van az igazság, meg a kincs is -, mondta Juhász Bálint.

Papó újra végigjárta a keskeny földcsíkot, megigazította a mezsgye-karókat, szétnézett a domb tetejéről, intett unokájának, aki még mindig tartotta a kalapot, benne néhány árválkodó cédulával, aminek berezelt a gazdája, és a földosztásra nem mert előbátorodni.

A gyerek nagyapja szürke szemében különös csillogást látott, amilyent sem azelőtt, sem azután soha többé. Délután Karácsonyi Sándor főispán bejelentette, hogy megkezdődik az országos ünnepség, rövid beszédet mondott és a tömeg a Pallavicini birtokon néhány méterrel odébb vonult az Árpád szobortól. Alig haladtak pár métert a mozgalmi vezetők jelenlétében, amikor megérkeztek a pestiek: Nagy Imre és Révai (Léderer) József. A gépkocsi megállt a tömeg előtt, Nagy Imre, az Ideiglenes Magyar Kormány földművelési minisztere felállt az autó tetejére, röviden szólt az emberekhez: az Ideiglenes Kormány és a Magyar Kommunista Párt nevében sikeres munkát kívánt a földosztáshoz, a föld megműveléséhez.

A Pallavicini kastélyban állatokat vágtak le, elkészült a lakoma, és bor is jutott. Szegényparasztok, volt uradalmi cselédek ölelgették a minisztert, és szólítgatták:

- Miniszter úr, miniszter elvtárs, Nagy úr, Nagy elvtárs, Imre, Imre bácsi, Imre bátyám -, szerették volna a kezét megfogni, vagy megölelni.

- Miért szeretik? - kérdezte ámuldozva a kis lurkó.

- Földet adott -, morogta az öreg -, a föld meg színtiszta élet.

- Te is szereted?

- Nem lehet az ilyet elfelejteni. Egy életre szól.

- Ő is szereti a földet?

- Szereti. És aki igazán szereti a földet, az igaz ember.

- Nem rokonunk?

- Nem. A jótevőnk.

- Akkor miért mondják, hogy Imre bátyám?

- Testvérüknek fogadják.

- Az én testvérem is? Az én bátyám is?

- A tiéd is.

Ennek ellenére Papó nem törte magát a kastélyba, megveregette az orosz konyi hátát és unokája mellé húzódott.

- Gyerünk szaporán, mert nagy az út még előttünk.

A kifosztott, csahos magyarok már gyülekeztek Nagy Imre körül.

Szívem Imi álma hasonlított a valóságra.

Nagymamáit is szerette. Herbály mamánál az ablak alatti kanapén aludt, aki vastag, fájós lábbal, mosolytalanul viselte az életét, olyan finom kovászos uborkát készített, hogy sohasem telt el vele. Csak hát meddig lehet a keskeny kanapén aludni? Még a szomszédos, bőrkötényes kétszer Kovács műhelyébe is bevitte, hogy talán kedvet kap a szakmához, de nem kapott. Esténként ecetes vízzel kenegette kezét az öregasszony, és a megvastagodott lábát:

- Jaj, Imriském, ha reggel nem ébredek fel, szaladj csak haza, hogy elaludtam - mondogatta.

A gyerek nem tudta még, miért dagadt esténként fatuskóvá az öregasszony lába, hogy miért fontos alvás előtt ecetes vízzel lemosakodnia.

A Porcsíny utcai egyablakos ház meg a szegénység csodája volt, pedig a szomorúság házának hívhatták volna; a szegénység és a szomorúság fájdalmas csodájának. A sánta Juli hamar meghalt, a süketnéma Rozi meg elkerült a Gulyás háztól, egyszer néma, cipész mesterrel érkezett haza a faluba, akivel a Jászságban élte életét. Gulyás öreganyja sokáig betegeskedett, töpörödött, madárcsontúvá aszott, szenvedéssel, szomorúsággal telt az élete. Szürke volt körülötte minden, csak a szavai aranylottak:

- Szemem fénye Szívem szívem, Téged jó kedvében teremtett az Isten!

Erdei mostoha nagyapja belerokkant legidősebb fiú unokája elvesztésébe, aki vidám fiatalként háborúba vonult a ruszki hómezőkre, és nyomtalanul elnyelte a muszka föld. Szívem Imi hogyan születhetett volna nótafának, ha nem erre szánta az Isten? Nem hallatszott onnan nótaszó. Tudta, hogy Tanúságtevő lesz. A szép arcú Rozi gyerekként még énekelgetett. Apja akkor vonult az első világháborúba, az Isonzói vérmezőre, nem volt jókedve, megérezte talán, hogy soha többé nem tér vissza a családjához, az akáclombos nagykunsági faluba. Az utolsó estén rázendített a kislány:

- Kilencet ütött az óra, megyek a vizitációba.

- Ne óbégass, mert menten hókon kenlek, hogy megkukulsz! - kiáltotta a hadba vonuló.

Többé nem beszélt Rozi, megnémult egész életére.

Szemem fénye Kis Szívem szerelmes természetű volt. Mikor is kezdődött az első nagy szerelem? Nehéz lenne kibogozni, ugyanis majd minden lányba azonnal beleszeretett, mindenikkel szeretett volna etyepetyézni, de szemérmes, visszahúzódó és gyáva természete akadályozta ebben, nem lesz nyugta a másvilágon, ha igaz a mondás:

- Férfiembernek az orrára húzzák a kihagyott puncikat.

Már az elemi iskolában kezdődött, neki mindig a legszebbek kellettek, és birtokolni akarta őket teljesen, hogy még a gondolatait is lessék, kitalálják minden kívánságát.

A falu legkisebb, legtöbb gyereket nevelő utcájában tartózkodott legszívesebben. A sarkon a pék és a szélmolnár lakott, míg másik sarkon akácmézet árultak és az öreg Sajtos szatócsboltocskája tartott nyitva, az ajtó fölött rézcsengő szólt, amíg a győztes proletárdiktatúra, az erősödő éberség korszaka nem némította el a kisipart és a kiskereskedelmet. Szegény emberek menedéke volt a keskeny, porcsínyfű verte utca, de a rengeteg gyerek messzire vitte hírét. Éhes, vad csapatban játszottak, legkisebbtől a legnagyobbig, tavasztól őszig félmeztelenül, fekete klottgatyában, mezítláb szaladgáltak az utcában, legtöbbször Kakasék gyepes udvarán fociztak, ha már nagyon kínozta őket az éhség, a két öreg eperfára másztak, és teli tömték a hasukat. Innen csaptak ki a faluszéli Gödrök-köz piszkos vizéhez, a vályogvető gödrökben állandóan állt a víz, idejártak libát legeltetni a közeli utcák lányai, a bátrabbak még fürödtek is.

Néha a köpésnyire lévő Cigány völgyből kijött néhány fiú, veszekedtek, hangoskodtak olykor-olykor, de a békítő víz mindent elsimított. Az adakozó cigány lány, a lepcses szájú Csitír velük fürdött, mígnem egyszer elkapták, bevonszolták a Kiserdőbe. A veteményesből minden fiú egy szál sárgarépát tépett fel, azt adta a tiltakozó lánynak szerelme jeléül.

A kicsiket félrelökték az erősebbek, Kis Szívem az árokban lapult, a nagyobbik gyerekek meg lefogták a lányt, aki csak azt hajtogatta:

- Hideg a gatyátok! -, de a sárgarépát összegyűjtötte.

Kitágult szemmel figyelte a mocorgó alakokat, tele izgalommal, várakozással, kiszáradt torokkal, hogy sorra kerül, és akkor mi lesz, hogyan történik, aminek történnie kell? Kicsit talán félt, mert még nem veszítette el az ártatlanságát, Csitír pedig képes az utcán kiabálni akármit, ha a kedve tartja.

Lónyerítést hallottak a közelből, parasztszekér zörgött a kocsiúton, ami a Nagy utat kötötte össze a Vásártérrel, éppen a vályogvető gödrök és a Kiserdő között.

- Tűnés -, kiáltotta Kakas, mire a víztől csillogó, félmeztelen testű kölykök eldobálták sárgarépájukat, a következő pillanatban már a vályogvető gödrök piszkos vízébe ugráltak, és csapták, pocskolták a vizet. Ártatlanok maradtak. Olcsó és megfizethető ártatlanságuk volt.

Mindezek ellenére a cigány lány szerette a barna képű fiút, valahányszor meglátta a poros utcán, torkaszakadtából üvöltözte:

- Imriském, szedjél nekem sárgarépát! - hozta a falu tudomására -, de ne az én katulyámba verd a farkadat, hanem tudod kiébe!

Szégyenében majd elsüllyedt, elsápadt a rémülettől, hogy meghallhatják. Aztán Kakas cselédnek állt a szérűskert melletti tanyára, közel a faluhoz, csak átvágtattak a Vásártéren, a Kiserdőn, máris nógatták a fáradt lovakat, még Amerikába is elindultak a sok ponyvaregény hatására, de néhány száz méter után a csont sovány lovak háta feltörte a fiúk fenekét.

Szemem fénye kis Szívem álmodozott a szerelemről. Esténként a dunna alá bújva gondolatban minden mozdulatot, mondatot elképzelt a soron lévő szerelméről, akkor nem voltak gátlásai, nem érezte kínosan magát, nem kellett félnie a visszautasítástól, ment minden, mint a karikacsapás. Micsoda szerelmei voltak, szent isten! Pénzes Detta nem is tudott róla, soha sem beszéltek ilyenről, soha sem randiztak, találkozni a húsvéti locsolkodásnál találkoztak, de mint később kiderült, nem Szívem Imiért dobogott a szíve, ám a kiszemelt fiú motorbalesetben meghalt, a lány pedig egyedül vénült meg.

Gönczi főbíró lánya levelet írt neki az általános iskolában, az ügyeletes csengetővel küldte át a fiú osztályba, de éppen azon a napon a tiszta és megnyerő arcú hősünk hiányzott az okításból, mert anyjának segített a baromfira vigyázni. Két lány hajba kapott, a főbíró szőke szépsége, és a szénfekete, kreol bőrű osztálytársa, azon vitázva, hogy Szívem Imi melyiküket szereti. Erről jött a levél, hogy kit választ?

A főbíró lányát választotta, kicsípte magát a locsolkodásra, hogy majd leültetik, süteménnyel kínálják, a lány meg kedvére tesz, de az anyja gyereknek nézte, csak osztálytársnak, piros tojást adott és apró pénzt, ami örökre megégett benne. A ritka szép, szőke lányt meg hamar betörte egy tőle jóval idősebb legény. Nem is lett abból igazi szerelem, meg hosszú boldogság, elköltöztek a faluból Pest alá és a szépasszony hamar lúgot ivott. A nagy gyepszéli házuk pusztulóban, ki emlékezik már arra, hogy ez volt a magas főbíró háza, meg arra, hogy lehettek ott boldog Húsvétok is?

Hanem a kreol bőrű kedvese kitartott mellette, feleségül ment volna hozzá, ha a gonosz, savanyú, boszorka anyja engedi.

Esténként eljárt a csorda elé, mintha a tehenük nem talált volna magától haza a Zádor utcába, a kicsi nádfedeles házba. A falu másik végén, a református temetőn túl legelt a gulya, és az aranyló alkonyatban hosszú porcsíkot húzott maga után. A kövesút szélinél, árkos-bokros mezőn várakoztak a telt tőgyű jószágokra, oda szaladt bársonyos bőrű kedvese is. Boldog órákat töltöttek ott, a lány száján bugyborékolt a nevetés, sötét, csillag szeméből meg olyan szerelem áradt, hogy kis Szívem fülig belehabarodott. Nagyfiúnak érezte magát, hiszen a falusi csapatban focizott, és akkor bizony a játékosok nemcsak a falu elejének, hanem nemzeti hősnek is számítottak.

A jó anyja szemrehányóan megjegyezte:

- Kisfiam, sűrűn mégy a csorda elé, pedig nem buta jószág a mi tehenünk, magától is hazatalál. Vagy más valami húz oda?

- Megnősülök -, vágta ki a rezet.

- Kit veszel el?

- A kedvesemet.

- Ennyire szereted?

- Még ennél is jobban.

- A múltkor még mindenáron tanulni akartál.

- Tanulok, ő meg vár rám.

Este kirukkolt a szerelmének, akinek drágakőként fénylett a szeme. Megfogta a kezét és megcsókolta az arcát. Ez volt az első bélyeg a szívén, nem is tudta letörölni soha többé, azt hitte, hogy nem válnak el soha és a boldogság majd örökké tart, mint a legszebb mesékben.

- Szeretlek, és hozzád megyek feleségül.

Nem tudta azon az estén, hogy hazavitte-e a tejet a Riska. Lépkedett a keskeny betonjárdán, elhagyta a kiszáradó Kakatot, de az esze másfelé kalandozott, messzire repítették a vágyai, oda, ahol a futballmérkőzések hőse lehetett, iskolába járhatott, napfényes tájakra, ahol Isten szép napja állandóan süt rájuk, az emberek mosolyognak és vidámak, ő meg hazafias hőstetteket visz végbe, hogy büszkék legyenek rá a faluban, és az egész országban, úgy érezte, hogy ereje, tehetsége van, gyönyörű szeretője, kreol bőrű kedvese holtig elkíséri. A Zádor utcán szaladt végig, a Selyemkútnál benézett édesapja házának kerítésén, de semmi mozgást nem látott, így köszönni se kellett, aminek Gulyás Bözsi örült nagyon, mert kimondottan utálta, ha kedvenc fia szóba állt édesapjával a válás után.

Otthon kipirult arccal mindjárt azzal kezdte:

- Megmondtam neki, édesanyám.

- Mit válaszolt? - kérdezte hitetlenkedve az aranyfogú asszony.

- Azt, hogy szeret, és a feleségem lesz.

- Ki milyen virágot szakít, olyant szagol. Én nem állok az utatokba.

Éjszaka csak forgolódott. Vele volt a kedvese, lehunyt szeme előtt látta egész törékeny, kreol bőrű testét, fekete mellbimbóit, fekete szőrzetét, szétnyíló nedves száját, és örömében kiverte a víz.

Elhívta a moziba, de akkor már az utolsó sorba, első osztályú jegyet vásárolt, mert mögöttük nem ült senki. Sötétben pedig fogdosta, bár eleinte eltolta a kezét, csókolóztak és benyúlt bugyijába. Elkísérte hazáig. A kiszáradt Kakathoz értek, szerette volna a bokrok közé húzni, de féltek, hogy meglátják őket és lesz nemulass!

Visszaútban az újvárosi inasok kerékpárjaikkal körbe vették, idősebbek nála, látásból ismerte őket, és tudtára hozták, ne udvaroljon a kedvesének, mert letörik a derekát, a tojáshéj még a fenekén van, a lányt kiszemelték maguknak, csak az iparosok közül választhat udvarlót, és vőlegényt. Fent hordták az orrukat, de nagyon. Az iparos dalárdába jártak, az Ipartestület báljaira, külön színi előadásokat tartottak, az Iparos és Kereskedő Ifjak Önképző Köre rendezésében, oda a Szívemék fajtája nem tehette be a lábát. A Gazdakörbe sem. Külön viseletbe jártak; gazdalegények, gazdalányok, polgárlányok. Csakhogy a fekete hajú kedvese szülei is olyan istentelen szegények voltak, mint ő maguk, vagy talán még szegényebbek. A Független Olvasókörbe, a Kisbirtokosok Olvasókörébe se mentek, hanem a Népkörbe járhattak leginkább, kugliversenyekre, tánciskolába, szüreti mulatságokra, ott érte el jóval később Szívem Imit a holtig tartó, örök szép szerelem.

Kreol bőrű szeretője kedvéért lépett az iskolai dalárdába, mert ott találkozhattak. A szemüveges kántor vegyes énekkart alapított az iskolában, ő meg bátran jelentkezett, bár mindketten tudták, hogy semmi hangja, semmi hallása, csak világraszóló botfüle.

- Te hápogsz, mint a kacsa. Ha meghallom a hangodat, kikergetlek a faluból is, de előbb kitekerem a nyakadat. Értetted?

- Inkább megnémulok.

- Az lesz a legjobb, mert az óbégatásodtól elszáradnak a virágok, és meghal az élet.

Énekeltek a templomban, a falusi temetéseken.

A nagytemplomban az első emeleti karzatra húzódtak vasárnaponként a fiúk, a lányok lent ültek a padsorokban, s azt számolgatták, hogy melyik, hányszor néz fel a kedvesére. Kreol bőrű szeretője volt a legigyekvőbb. Néha a második emeleti karzatra is felszaladtak, de ott pókhálót, emberi ürüléket találtak. Nem templomba járós világ volt akkor, üresen kongtak a karzatok, vasárnap délelőttönként csak az iskolások tűntek fel, piros-kék úttörő nyakkendővel a fehér ingen, meg a feketébe öltözött, imádkozó öregasszonyok. Szívem Imi szerette az imákat és a zsoltárokat is. Mindig elénekelték az imádság házában:

„Te benned bíztunk eleitől fogva,
Uram Téged tartottunk hajlékunknak,
Mikor még semmi hegyek nem voltanak,
Hogy még sem Föld, sem Víz nem volt formálva,
Te voltál és Te vagy erős Isten,
És Te megmaradsz minden időben.”

A sunyi és ingyenélő párttitkár a Községháza sarkától figyelte, hogy kik járnak az Isten házába, a Református Nagytemplomba, rendíthetetlen bátorsággal jelentette, és osztályharcos öntudattal az éjszakába nyúló gyűléseken megvitatták, mennyien tolják a klerikális reakció szekerét falujukban.

Gulyás Bözsi nem templomozott, elnyelte a munka, a hajdani ünneplőruháit a pusztuló, szegény szagú szekrény, vasalatlanul egymásra dobálva, dohos, ápolatlan szag áradt belőlük, olyan, mint az elmúlás. Fiát engedte, aki még a Keresztény Ifjak Egyesületében is fel-feltűnt, amelyet Bán Pityu, a tiszteletes úr fia vezetett. A foglalkozásokon hősünk nemcsak pingpongozni tanult meg, hanem imádkozni is. Nyári táborozásra Berekfürdőbe vitték, ahol a víz és a játékok oldották a vallási órákat, akkor a kunsági fiú szívesen lett volna pap, abszolút botfülűként még kántor is, ha úgy hozza az élet, de az hamar más utakra terelte. Akkor tanult meg igaz hittel önmagáért imádkozni, minden este lefekvéskor hálát adott Istennek az eltelt napért, megköszönte, hogy vigyázott reá, s kérte a jóságát másnapra. A Keresztény Ifjak Egyesületében látta először gróf Teleki Pált is.

Amikor még jól szaladt az anyja szekere, a nagy udvart tele hordta jószágokkal, a házat meg értékekkel, akkor készíttetett aranyfogat magának a kofáskodó asszony, bizony féltek éjszakánként. Néha barátnőjét hívta el, főleg amikor szállítás előtt zsúfolásig megtelt az udvar baromfival. Pestre szállította kalandos utakon az élelmiszert; tojást, tyúkot, hízott libát, hízott kacsát, lisztet, disznóhúst, és amit csak a gazdag tanyavilágból felvásárolt. Hitelbe adták a falubeliek az árut, mert adós soha sem maradt, és a kockázatot vállalta. A büntetést is. Elkapták, mint feketézőt, bevitték a Markó utcai fogházba, ahonnan hamar kiengedték, mert Budapest éhezett, ő pedig ismerősöknek mérte az árut, kézről-kézre adták a kicsi kun asszonyt az Akácfa utcában, a Dohány utcában, a Nagy diófa utcában, a Wesselényi utcában és a Szív utcában, mindenki jól járt, akinek pénze nem volt, fizethetett aranytárgyakkal, ruházattal. Ezeket édesanyja otthon szétosztotta. Rokonoknál, V. Annuskáéknál szállt meg az Akácfa utcában. Dehogy sejthette, hogy mint fifikás vállalkozó, megelőzte a korát, csak azt tudta a nyakába vetett adóból, beszolgáltatásból, hogy feketéző, egyéb, osztályidegen, osztályellenség, kizsákmányoló, kulák, aki szipolyozza a munkásosztály vérét, aki nem való a szocializmust építők népes táborába.

A nádas házban jól éltek, a bödönökben nemcsak fehér disznózsír, hanem méz is került, disznókat hizlaltak, Erzsébet napján kiadós vacsorát csaptak, a szomszéd énekelgetett, nótaszó verte fel a házat, az asszonyt barátnői is meglátogatták. Aranyfogú anyjának nem volt jó hangja, bár szeretett volna énekelni, mulatni, nevetni, szerette a szépet, a jót, a könnyebb életet, boldogságra vágyott, s amíg meg nem ölte a szegénység, takaros kis szemrevaló cseléd lehetett. Kedvenc nótája alatt könny szökött szemébe ahogy dúdolgatta:

- Énnálam egy boldog óra, jaj, de ritka vendég, mintha mindig boldogtalan, kitagadott lennék, a boldogság útján nem tudtam elmenni, mert nékem az életemben, nem sikerült semmi.

Gulyás Bözsi egyet nagyon akart, megmutatni Szívem Imrének, hogy neki bizony sikerült, szép gyerekei vannak, boldogan él, és még legényembert is kaphat. Micsoda óriási szerelemben égtek. Az alacsony, szemrevaló, tizenkét éves gyereklány lakodalomban ismerte meg jövendőbelijét, aki éppen másik leányzót táncoltatott, de attól kezdve találkozgattak, együtt jártak a kútra és nem tudták elképzelni egymás nélkül az életüket. Akkoriban még imádkozott az alacsony termetű lány, hogy a jó formájú, fekete bajuszú, szép Szívem Imre legyen a párja. Jól elrontották. És a szerelem terheit a gyerekek is viselték. Legalább boldogok lettek volna, de nem, örökre beborult felettük az ég.

A végén gyűlölték egymást. Az asszony kicsi, szürke szeme mindig elborult, keskeny száját összeszorította, ha azt hallotta, hogy Kis Szívem találkozott, beszélt az apjával, mintha a ritka találkozás elvehetné tőle kedvenc fiát, aki csak tengett-lengett a két ház között, igazi otthon nélkül.

Tanulni akart mindenáron. A paraszti munkát nem szerette. Az anyja akkor már túladott kovácsmester élettársán, tarthatott másfél évig a vadházasság, pottyantott egy gyereket a közös konyhára, aki hamar meghalt. A kovács meg, amikor javaiból kiforgatta Gulyás Bözsit, visszakullogott a családjához, a nagy sarki házba, mert addig tartott a szerelem, amíg az aranyfogú feketézőnek vastag volt a bugyellárisa.

- Kész picsa, meleg málé kellett neki -, zárta le kapcsolatát a kofa.

A falurossza éhenkórászok nem mindig játszottak a Porcsíny utcában, eljártak lopni is. Stuka értett ehhez leginkább. A falusi meszes házától nem messze, a kis közben gyönyörű sárgabarack termett az egyik kertben. A ház meg üresnek látszott, Stuka már át is lendült a deszkakerítésen, Kis Szívem téblábolt a betonjárdán, félt a lopástól, s mire észbe kapott, melléje ugrott a komája, a gatyakorcába gyűrt inge alól hatalmas, jóízű barackokat szedett elő.

- Nesze, te málé! Ilyen élhetetlen vagy, vagy csak majrézol?

Amikor meg a Vén kertben szőlőt loptak, elkapták őket, de Stuka kezén szíjjal megkötözve elvágtatott, csak őt faggatta a szőlősgazda, hogy kinek a fia borja?

- Szívem Gyuláé -, és égett az arca a hazugságtól.

- Mit mondtál, kis zsivány! Kinek a nevét mondtad?

- Az apámét.

- A pártember nevét? Az elvtársember nevét?

- Azét hát -, füllentett tovább, sőt ha megnyúzták volna, akkor se tágít a hazugságtól.

- Hogy néz ki az apád?

- Mokány magyar.

- Hol laktok?

- Az ONCSÁN.

- Tényleg apád a pártelvtárs?

- Bizony az -, ami annyiban fedte a valót, hogy az édesapja testvére volt.

- Majd beszélek a fejével -, engedte szélnek a jóember.

Bottal üthette a nyomát, mert többé tájára se nézett a Vén kertnek.

A legnagyobb port a fehér angóra nyulak lopása verte fel. A Zádor utcai nagy kertjük véginél Apostol Gábor postás lakott, aki nyulakat tartott. Kis Szívem meg átmászott a kerítésen és áthozott néhány angóra nyulat, mire a magas, vékony postás feljelentette az ismeretlen elkövetőt a rendőrségen. Akkor még ilyen boldog, aprócseprő ügyekben is helyszíneltek a rendőrök, és a léckerítésen fehér szőrcsomókat találtak. A padláson meg nyulakat. Szaladhatott gyors lábú anyja eleget, traktálhatta a rendőröket éjjel-nappal étellel-itallal, talán még szerelemmel is, mire úgy ahogy elsimította az ügyet, mert ügyes asszonyként megtalálta a módját, hogy a tenyeréből etesse a hatalom embereit, akik már akkor is szerették a potyát, a három P-t; pénzt, piát, pinát.

- Kisfiam, vehetek neked egész ketrec nyulat, csak ne hozzál szégyenbe!

- Kipróbáltam, hogy sikerül-e ellopni?

- Csak azt próbáld ki, amit szabad.

- Mit szabad?

- Mindent, ami nem bűn.

- Mi a bűn?

- Ami másnak rosszul esik.

- Mi esik rosszul?

- Amibe nem egyezik bele, amiről nem tud. Az ember akarata szent dolog, mert az a legfőbb kincse, egyetlen igazi értéke.

- Akkor szent vagyok, mert nagyon akartam a nyulat ellopni?

- Csak nekem vagy a kicsi szentem, én mindent megbocsátok.

Az imádságaiban elfeledte ezeket, azt köszönte meg a jó Istennek, hogy jól felelt a suliban, szépen focizott, kérte, hogy a következő vasárnapon se maradjon ki az első csapatból, ne a riválisai kapjanak bizalmat az edzőtől, és a kreol bőrű kedvese meg a felesége legyen. És sorra teljesültek az imái, a lány szerette, kijárt a focimeccsekre, kiabált a falubeliekkel, ahol Széll Miska teli torokból harsogta:

- Taposd ki a belit, Imruskám, védd ki a szemit!

Az esti bálban pedig szorosan hozzá simult a gyönyörű lány, hiába ült boszorkány anyja a fal melletti lócán. A nagy teremben ropták a táncot hajnalig, szünetben kedvesének málnát vett, s dehogy hitte, hogy valaha bárki elszakíthatja tőle. A fekete szemű szépség különösen kapós volt, idősebb, iparos fiúk táncoltatták, szendén rájuk mosolygott, törték magukat, hogy lekérhessék! Hősünk sem andalgott, felbiztatta a komáit, hogy azonnal kérjék vissza, szabályos verseny zajlott, ki táncoltatja többször a lányt, dehogy engedték meg a riválisok, hogy zeneszó közben szerelmet valljanak egymásnak. Két lépés után partnert cserélt Mariska, arca kipirult az örömtől, szinte röpült táncosa karján. Csak az anyja nézte rossz szemmel az egészet, hogy taknyos kölyök legyeskedik első szülötte szoknyája körül, mikor néhány idősebb, partiképes iparos legény ácsingózott szép gyermeke után.

Bál után hazakísérhette, egész úton fogták egymás kezét, remegtek az örömtől, a lány anyja ment elöl, ők meg csókolóztak, az erős képzeletű fiú titokban arra várt, hogy a csúf boszorka felpattan a seprűnyélre, és elszáll a nagykunsági éjszakában. Micsoda gyönyörű, tiszta égbolt ragyogott, azt hitték, hogy csak nekik világítanak a csillagok, a Göncöl szekér meg életük végéig mutatja az utat, a jó irányt a boldogsághoz. Bársonyos bőrű szép kedvese tiszta és őszinte volt, nem alakoskodott, nem játszotta meg magát, nem mérlegelte a jövőt sem, szerette Kis Szívemet, és úgy adta szerelmét, ahogy a Teremtőtől kapta.

- Gyere ki a csorda elé -, súgta a lány kedvesének, ahogy a nádtetős, kis házukhoz közeledtek, mert zsémbes anyja nem engedte a kapuban való ácsorgást és a hosszadalmas búcsúzkodást sem.

- Jó.

Megérkezett Pestről az értesítés, hogy Szívem Imit hely hiányában nem vették fel a Kandó Kálmán Gimnáziumba. Az osztályban négyen végeztek kitűnően, de csak a suszter fiának adtak zöld utat a mészárszékként üzemelő pártbizottságon, mert nem felejtették el a szólásmondást az osztályhűség ellenére sem:

- Csizmadia, Isten fia.

Gulyás Bözsi nem hisztériázott, pedig nem csekély áldozatot hozott, hogy a hat osztályos elemi népiskolából az akkor bevezetett általános iskola hetedik osztályában, különbözeti vizsgát téve, tovább tanulhasson a fia. Mikó tanító úr pallérozta a gyereket, két egymást követő évben hatalmas, mangalicahízót hajtottak azért az udvarára. Mindaz veszni látszott.

- Ez is megérte a pénzt, kisfiam - legyintett lemondóan a baromfikereskedő. - Kidobtuk az ablakon, most ott vagyunk, ahol a mádi zsidó.

- Az hol van?

- A semmiben.

- Miért jó az?

- Nem törődik senkivel és semmivel, igazán boldog állapot.

- Én boldog akarok lenni.

- Neked sikerül, Téged szeret az Isten.

- A pesti iskola mégsem sikerült, úgy segít az Isten, hogy büntet?

- Másra szánt.

- Mi másra?

- Időben tudatja majd veled.

- Nem feledkezik el?

- Nem, mert kiválasztott vagy.

- Hogy adja tudomásomra?

- Álmot küld neked. Három álmod van.

- Miért három?

- Három a magyar igazság.

- Már álmodtam egyet.

- Mit álmodtál, Kis Szívem?

- Nagyapóval osztottuk a földet.

- Igazad van, hiszen kivitt az öreg. Még két különös, látomásos álmod lesz.

Szívem Imike úgy hitt szülő anyjának, mint az Istennek. Fájt neki az első pofon, égette a megaláztatás, pedig akkor még nem sejtette, hogy az életben laposra verik a képét ilyenekkel. A papírnak is hitt, hogy valóban hely hiányában utasították el. Hivatalos papíron, hogy hazudhattak olyan arcátlanul, koncepciósan? Élete végéig nem tanulta meg, hogy a Hivatalok hazudnak leginkább, félre viszik az emberi életeket, mert éppenséggel lusta, felkészületlen, bürokrata, vagy korrupt, akinek kezében az ügy, az akta, vagy szól neki a főnöke, s a főnökök főnöke. Szívem Imi születési hibájaként mindig hitt mindenkinek, ez élete legnagyobb tévedése, édesanyja naiv hite, hogy az ember jó, igazság pedig létezik, még ha harcolunk is érte. Ez megrontotta, menthetetlenül félrevitte az életét. Igazmondó szeretett volna lenni, világmegváltó, az igazság bajnoka, a szegények szószólója, és tanúságtevője az egyre huncutabb, és igazságtalanabb társadalomban.

Mit mond majd a kedvesének, hogy jobban szeresse, hiszen tanulni sem tud, nem vették fel a pesti gimnáziumba! Azon a piacos napon, a hatalmas Piactéren hangos kereskedők szaladgáltak, akkor még a falujukban hatvannál több kofát tartottak el az alföldi tanyák, Gulyás Bözsi apró lábával végig pásztázott a liba-, és a tyúkszaros földön, az ismerős gazdákhoz szaladt, megmondta gyorsan a felvásárlási árat, és már vitték a rengeteg baromfit a Törökszentmiklósi Hangya Szövetkezet teherautójához. A gyors, megbízható kicsi asszony nem csapott be senkit, sokan csak neki adták el az árut, és a szerencsés kezű kiskereskedő talán semmi másban, de ebben az egyben elmondhatta magáról; ha kutyagumiba nyúlt, az is arany lett végül. Így vált belőle feketéző, egyéb, osztályidegen, kulák, kizsákmányoló, kereskedő, kurva, kofa, hogy beszorítva később a termelőszövetkezetbe, többet robotoljon, mint gróf Nemes János napszámosaként, vagy a Cigány temető melletti Gerő József motormalmos cselédlányaként. S hiába nem akarta, Szívem Imire akkora terhet rakott, hogy élete végéig cipelhette, meg is nyomorodott alatta.

A piacon dehogy segített, gyönyörű fekete kedveséhez rohant, akinek az anyja fent járt a Piactéren. A lány öccse otthon játszott az udvaron. A földes, tiszta, nagyszobába húzódtak. Az ablak alatti sezlonra ültek, ahonnan kiláttak az utcára, de nem jött még a csúf boszorkány. A lány nem ellenkezett. Hosszan csókolta, a kezét végig csúsztatta a derekán, a combján, a mellén és benyúlt a szoknya alá. Amikor simogatni kezdte szőrzetét, érezte, hogy megremeg, de akkor még nem tudta, hogy szabad az út a boldogsághoz. Csókolta tovább, hanyatt fektette, lehúzta a bugyiját. Gyönyörű, dús, ébenszínű szőrzete apró fürtökben simult testéhez, amelyről igazán semmit sem tudott még, de megtalálta a bevezető nyílást és behatolt.

- Fáj! - nyöszörgött gyönyörű kedvese -, nagyon fáj -, de hagyta, hogy tovább szeresse! Csak a homloka ráncolódott össze, száját összeszorította. A mámortól másra nem figyeltek. Ez lett a vesztük.

Kinyílt a szoba ajtaja, belépett az öcsikéje, igencsak földbe gyökerezett a lába a látványtól. Szétugrottak, kapkodva igazították a ruházatukat, miközben a fiú meg kiszaladt az udvarra. Mardosta a szégyen mindkettőjüket, a lány tekintete elborult, elszállt a mámor egy perc alatt, csak a szégyen maradt a helyén és a megalázottság, meg a tanácstalanság.

- Anyám szíjat hasít a hátamból -, hüppögött világszép kedvese és a könnye kijött.

- Az én menyasszonyom vagy, megmondjuk neki -, hősködött nagyképűen -, hiszen feleségül veszlek.

Simogatta szerelmét, az öccsével megint nem törődtek, és újra éledt a vágyuk.

- Azt mondjuk anyámnak, hogy Turai tanító úrnál jártál -, átellenben lakott az osztályfőnök -, mert nem sikerült a felvételid. Köztünk meg nem történt semmi, nem is látszik semmi -, simította le a szoknyáját -, az öcskös fejével beszélek.

- Szeretlek, és mindig szeretni foglak, amíg csak élek -, mondta remegő hangon, miközben a ház kis végibe húzta, az ajtó mögé.

- Én is -, válaszolta Mariska, és nem bánta, hogy a fiú újra matat a lába között.

Csapódott a kiskapu. Megérkezett az anyja. Szólni is alig tudott, amikor meglátta Szívem Imit, vérbe borult a szeme, feje elvörösödött, nézett mereven, aztán a lányán futtatta végig a tekintetét, majd a fiúhoz fordult.

- Mit keresel itt? - kérdezte rosszallóan és fenyegetően.

- Turai tanító úrnál voltam a felvételi miatt -, vágta ki a rezet, és nem félt tőle.

- Na, akkor szedd a bocskorod, anyád már megvette a fél piacot, különben sincs semmi keresnivalód nálunk.

Következő este a kedveséhez kopogtatott, hogy moziba hívja. Nem kínálták hellyel. Rosszat sejtett. Hiába bámulta a lányt, aki csak nézett maga elé mereven, mint akit alaposan megvertek. Az anyja meg vasvillára hányta mindkettőjüket a szemével, s csak a seprűnyél hiányzott a kezéből.

- Mit akarsz, Szívem Imriske? - élesen és gúnyosan nyújtva meg a keresztnevét. - Nem hallottad, amit tegnap mondtam? Miért akarod tönkretenni a lányomat, nem volt elég, amit műveltél? Értesz a szóból - emelte meg a hangját a fekete fejkendős asszony, valóban már csak a seprűnyél hiányzott a lába közül -, vagy süket vagy?

- Nem műveltünk semmit. Elveszem feleségül.

- Attól coki, gyerek vagy még ahhoz, a tojáshéj a fenekeden, neki meg komoly iparos udvarlói vannak.

- Engem szeret! - vörösödött el a feje búbjáig könnybe lábadt szemmel, s arra várt, hogy a másik mégiscsak elrepül a seprűnyélen, és többé nem látják, nem áll a boldogságuk útjába. Helyette azonban bosszúsan megszólalt.

- Tudja is, hogy mi az!

- Hozzám jön feleségül.

- Na, ebből elég. Kívül tágasabb, csak akkor lássalak, amikor a hátam közepét! Ha az uram megtudja, hátul köti mindkettőtök sarkát.

Szégyenkezve kullogott el. Az alacsony, nagy bajuszú édesapa messzi járt a kubikos kenyérért, amikor a faluban időzött, fekete kalapjában, kifakult világos kabátban állt a kapu mögött, kikémlelt a hosszú utcára, hátha valaki jó hírrel érkezik.

A kitűnő tanuló Szívem néhányszor Turai tanító úrhoz, az osztályfőnökéhez biciklizett, aki az általános iskola nyolcadik osztályában magyart tanított, többször felolvastatta vele a dolgozatait, egy versenyen nyert is a fogalmazással. A pesti elutasítás hírére Gulyás Bözsit megkereste, hogy el ne kallódjon a fiú, tanuljon mindenáron!

- Ez a gyerek viszi valamire, asszonyom! Isten ellen való vétek, ha nem tanul, amikor világlátott, híres emberré válhat.

- Megbolondítják a könyvek, tanító úr, egész nap olvas, képes az ágy alá bújni, csak falhassa a betűket! A végén megkótyagosodik.

- Milyen könyveket olvas?

- Amihez hozzájut, filléres, sárga könyvek leginkább, de le nem teszi, viszi vissza a haverokhoz, ők meg ki tudja, hogy honnan szerzik, csak lopják a napot, rágják a tökmagot, meg moziba járnak. Ez a lógós csikójuk.

- Az se bűn.

- Csakhogy ezeknek nincs pénzük, a szüleik is tetves szegények, kenyérre sincs, nem a mozizásra, meg az olvasgatásra.

- Asszonyom, minden segítséget megadok, csak tanuljon a gyerek. Higgye el, öröme telik majd benne, ha egy helyre nem vették fel, van másik is, harmadik is.

- Véges az erőm. Mikó tanító úr hatására a református elemi népiskola hatodik osztálya után letehette a különbözetit, hogy az általános iskolát kijárja. És ki tudja, hogy mire viszi, mi válik belőle? Ha tanul, akkor talán boldogabb lesz? Mi erre a biztos válasz? A mi fajtánk boldogul itt valaha?

- Maga értelmes asszony, Bözsike, tudja, hogy a reményt soha sem szabad megölni. Az a szegény ember jussa is. Ha már remény sincs, semmi sincs -, emelte meg búcsúzáskor kalapját a jó emlékezetű osztályfőnök.

Azok a drága jó mozizások. A Piactér sarkán még a harmincas években a falubeli alezredes Tory Kálmán hozatta rendbe a Nemzeti Szállodát, benne a mozit, hogy Vitéz Nagybányai Horthy Miklós kormányzó úr látogatására, 1938-ban a járási levente versenyen ne szégyenkezzen a nagykunsági település. A sarkon lévő bejáratot két lépcsővel megemelték, egy lépcső meg az ablak alá jutott, amire felállva betekinthettek a várócsarnokra és a pénztárra, de a Piacteret is jól pásztázhatták.

A Porcsíny utcai gyerekek ott lebzseltek. A negyvenes évek közepén-végén ez jelentette a település központját, a szállodában már nem játszott Bari Sándor híres cigányzenekara, kocsmát üzemeltetett benne a vörös hajú Grómusz Gyula, a nagy falusi bálokba, a székely kapus kultúrházba innen mentek a legények, csak előbb itták az olcsó szalmaborokat, az égető rumokat, hogy megjöjjön a bátorságuk a táncmulatsághoz, meg az udvarláshoz, és a szép szerelemhez.

Szemben a Piactér sarkán pattogatott kukoricát árult Erzsi néni, meg egyszálbélű Karcsi fia, és vízzel készített málnaszörpöt. Hetente kétszer tartott nyitva a mozi, a Porcsíny utcai gyerekek soha nem hiányozhattak, a látvány részei lettek. Micsoda jó filmeket vetítettek, Hatos fogat, Gunda Din, meg minden asszony álma, a szép Jávor Pál filmek, a búgó hangú Karády Katalin, Csortos Gyula, Kabos Gyula, Szeleczki Zita szereplései, a Meseautó, Valahol Európában, mindet látta, s megszerette Szívem Imi. Pénz nélkül. A szegénység megokosítja az embert, alkalmazkodásra kényszeríti. A gyerekeket is. Összeszedték a legolcsóbb jegy árát, közvetlen a vászon elé szólt, a kopott lócákra, a cigánypurdék közé. Stuka bement az első csengetés után, kölcsönkérte a már ott lévők jegyét, kihozta és a harmadik csöngetéskor, amikor már eloltották a villanyokat, beengedte őket a jegyszedőnő. Ritkán ellenőrizte a lócákon ülőket, mert akkor az ajtónál senki nem őrködött, és ha késett valaki, első osztályú, vagy másodosztályú jegyet váltva, sok időbe tellett a helyét megtalálni. Szünet után meg bátran közlekedhettek, már senki nem figyelt rájuk.

Egyszer fülön fogta az érzékeny, melegszívű hősünket. A kelleténél többen szorongtak a legelső sorban, lökdösődtek, a később érkezőnek nem jutott hely. A szikár jegyszedőasszony - elöl deszka, hátul léc -, arcukba világított zseblámpájával és kérte a jegyeket.

- Gyere csak jómadár! - csípte nyakon. - Nincsen nektek mozira valótok?

- Az nincs.

- Kicsoda az apád?

- Szívem Gyula -, hazudta szemrebbenés nélkül.

- A pártember?

- Az ám.

- Majd beszélek a fejével -, egy új mozilátogatóhoz fordult. - Innen el ne mozdulj, mert móresre tanítalak!

Kint termett az utcán. Lövöldözős filmet játszottak, tisztán hallott a beszéd, a zene, a lövöldözés, kocka alakú kivágás volt az oldalsó ajtó lemezén, ezt az ajtót az előadás végén nyitották csak ki, s onnan kuksolta az előadást.

Kétrét hajolt, hogy belásson a lyukon! Szünetben Kakas vállon lökte.

- Elengedett a piszkafa?

- Elengedett a száraz kóró -, válaszolta kevés meggyőződéssel.

- Vagy meglógtál?

- Meg.

- Nesze a jegyem, ha szól valamit, beverem a képit.

Észre se vette. Kis Szívem szája kiszáradt az idegességtől, szégyenkezett, félt, hogy minden pillanatban hozzá lép, kiabálni kezd, és megint kivezeti a teremből. Száj tátva bámulta az izgalmas filmet, a csodálatos cowboyokat, akik csak lőttek, lőttek, harcoltak az igazságért, a gyors vágtázó musztángokra pattantak, széles karimájú kalapjukat a szemükre húzták, a legszebb farmer kisasszonyokat szerették, győzelmük után seriffet választottak, mindig a legjobb képűt, a legjobb lövőt, a legkeményebb öklűt, a legigazibb harcost. A film után kétsége sem támadt, hogy a mozi hősök boldogan éltek a győzelmes igazsággal, amíg meg nem haltak. Szeretett volna köztük élni, velük harcolni, győzelemre segíteni az igazságot, elnyerni a mindig friss frizurás kisasszony kezét, seriffé válni, átélte és elhitte a történetet, apró, kis borzongások futottak rajta az örömtől, meg-megreszketett, libabőrös lett a háta, a hősökkel élt és velük halt. Nem tudott másra figyelni, egy pisszenés se hangzott a közelükben, szokásával ellentétben Stuka sem szellentett, igen illedelmes fiúknak tűntek. Akkor megfogadta, hogy eljut Amerikába és vezérnek választják.

Hol vannak már azok a nagy ábrándok, azok a nagy fogadkozások? Hol vannak már a nagy szerelmek? Porba, múltba hullott minden, az emlékezet vastag porába. Hol volt már akkor a fekete hajú, nevetős szájú, világszép kedvese? Másnak a szívére hajolt.

- Megint megnézzük -, szólt Stuka ellenmondást nem tűrő hangon mozi után. - Ez igazi film, igazi harcokkal, és igazi férfiakkal.

- Sántít - mutatott Kakas a fejére. - Nekünk nem adnak erre pénzt.

- Nem kérünk, de akkor is megnézzük újra, ha beledöglök. Reggel a Piactérre jövünk és szerzünk mozijegyre valót.

Hajdanán a teret Horthy Miklós térnek keresztelték, talán nem is a kormányzósága miatt, hanem mert néhány kilométerre, a szomszédban lakott kenderesi kastélyában, megépítette a Kakat csatornát, amelyik a Tiszából hozta a vizet a birtokára, ahol rizst termesztett, átszelve így Kunhegyesen a Református Nagytemplom mögötti lapos részt. Később a kiszáradó Kakat medrét felverte a gaz, a buja muhar, és sohasem tudták feltölteni, beépíteni. Még látszik az elvadult mementó, a szőke folyó vizét meg a Tisza csatorna hordja a száraz, fekete kunsági földekre. Ám a tényeken nem változtat, hogy az öntözést és a fásítást a kormányzó úr őfőméltósága vezette be a poros kunsági településen. Szeretet ott időzni, a barátságos kastély udvarában kicsempézett fürdő medencéjében lubickoltak a szép kisasszonyok, pompás fogatokon, meg automobilokon jött az úri népség, hölgyeken hosszú uszályos ruha, a férfiakon pompás magyaros menték. A gyönyörű kúriában ápolt és otthonos volt minden. A kormányzó úr reggelenként barátságos kertjének hátsó teraszán üldögélt, délutánonként ott teázott. A környéket és a gazdaságát lóháton járta. Sokan kérték fel Kenderesen keresztapának, ő számon is tartotta a keresztkomaságot. Testőrségébe innen toborozta a szép szál legényeket.

Siheder hősünk korában, amikor már a kozák hadsereg átvágtatott rajta, ezt a teret nemes egyszerűséggel Piactérnek hívták, rászolgált, mert hetente két alkalommal olyan piacokat tartottak, amelyeknek messzi földön híre kélt. A Községháza jobb oldalán, ahol a Református Elemi Iskola működött, hősünk nevelésére és okítására, ott tartották a baromfi piacot, a lábas jószágok a Vásártérre szorultak vásározó napokra, a Községháza bal oldalán pedig, amerre a Nemzeti Szálloda, a mozi és a nyomós kút esett, a zöldség-, a tejtermék-, a gyümölcs- és kézimunka árusok gyülekeztek.

A Porcsíny utca a dinnyésekhez tartott. Nagy halomban, magasra rakva sötét héjú, piros bélű, csíkos hátú, sárga bélű görögdinnyék, mögöttük meg üres terület, ez vált a terepasztalukká. Kakas a kereskedőhöz ment. Válogatott, kopogtatta a dinnyéket, az elmélázó Kis Szívem meg, mint aki legyet sem tud zavarni, a közelében téblábolt, majd alkalmas pillanatban mezítlábas talpát egy dinnyére tette, hátra gurította, Stuka felkapta és iszkolt vele a templomkertbe. Összeszedték, kiárulták a mozijegyek árát, a Porcsíny utca sarkán lévő Sajtos úr szatócsboltjában fél áron eladhatták.

Az a csodálatos mozi. Hányszor álldogált a lépcsőjén, leste a betonjárdát, jön-e már valamelyik ismerőse, érkezik-e már a kedvese? És mennyit ábrándozott egy másik, boldogabb világról, amilyet a filmekben látott, ahol az igazság mindig kiderült, végül a szegény lányt elvette a gazdag gyáros, meg az ellenkezője is megtörténhetett, és mindenki boldogan élt, míg meg nem halt. Elhatározta, hogy mindenáron megkeresi azt a szép, boldog, másik világot.

Kiskunfélegyházán testnevelési gimnáziumot indítottak. Turai tanító úr javaslatára elutazott oda, hogy vegyék fel, elvégre igazolt sportoló. A felvételi két részből állt; tornatermi gyakorlatok, gyűrűn átfordulás, lógás a szeren, kötélre mászás, bordásfal, lóugrás, ezek bizony nyögvenyelősen mentek, hiszen a falusi iskolában nem láttak még tornaszereket. A másik rész viszont kitűnően sikerült; labdajátékok, futás, ezekből remekelt, Isten-áldotta érzéke volt a labdajátékokhoz. Felvették negyvennyolcadiknak. A kollégiumban viszont nem találtak üres ágyat. Hiába játszhatott azonnal a városi futballcsapatban, és a testnevelő tanár biztatta:

- Tarts ki, fiam, elintézem a kollégiumot pár héten belül! Innen el ne mozdulj! Élsportoló válik belőled.

Hogyan? Se rokona, se ismerőse, albérletre nem is gondolhatott, aranyfogú anyja éppen akkor újra szerelmes volt:

- Akárhogy kötöm a kendőm, az mindig jól áll! - hajtogatta kedvenc mondását.

Haza vonatozott. Végül a Kisújszállási Gimnáziumba iratkozott, ami napi ingázást jelentett a vicinálison, hajnalban kelt, késő délután érkezett, de tanult. A faluban csodálatosan focizott, vasárnaponként bálba járt, övé volt a fél világ. Mígnem lesérült. Hetekig feküdt, utána mankóval közlekedett. Két iskolatársa felkereste, Geszti Jutka és a fekete szemű, áldott emlékezetű, örök kedvese. Látták, hogy bicebóca, a tanulásnak lőttek a sok hiányzás miatt. Szerelmét akkor látta utoljára az életben, mert mire meggyógyult, újra focizni kezdett, s eljárt megint a hétvégi bálokba, már nem találta. Egyik futballista társa csapta le a kezéről, idősebb volt, jobb anyagi körülmények között, motorkerékpárral szaladgált, ráadásul iparos, és kis, madárarcával, hátranyalt szőkés barna hajával behízelegte magát az anyósjelölt gonosz szívébe. Hamar eltűntek a faluból.

A falu középpontjában magasodó Református Nagytemplomba Szívem Imi szeretett járni, hitt Istenben, egészen addig, amíg kedvesét el nem veszítette. Akkor elvadult az Istenétől, bűnbe esett, s elárulta. Ez az árulás volt az első életében, amely megpecsételte a sorsát, és többé nem szabadulhatott bélyegétől. A lenyalt hajú fiú matyóföldre költözött fekete csillagszemű szerelmével, Kis Szívem már hiába ment fel vasárnaponként a templom üres karzatára, senki sem szemezett vele. Elborította a düh, amely annyiszor ártott neki későbbi életében, hiszen szinte magán kívül tombolt, nem ismert kontrollt, törvényt, határokat, erkölcsöt sem, csak a kun konokság és a félelmetes harag dolgozott benne. Olyan bosszú, háborús düh, ha rögtön meghal, de akkor is elpusztítja a másikat, mert őt megsebesítette, megalázta. Kölcsönkenyér visszajár. Hiába énekelte Fabó Zsigmond tiszteletes úr a szép zsoltárt: „Szívemet hozzád emelem, és benned bízom Uram.”, a templom második emeleti karzatán félrehúzta úttörő, rövidnadrágjának a szárát, és a sarokba vizelt.

- Nesze neked Isten, amiért elvetted a kedvesemet, és tanulni se engedtél!

Azóta háborúzik az Istennel, aki veri szaporán, hetedíziglen, vagy még tovább, és soha sincs megbocsájtás, csak kín, korbács, hogy valakin szórakozzon a vén Teremtő.

Amikor a Zádor utcai házban Herbály Gyula lett az úr, hősünknek meg semmi keresete nem volt, a kisújszállási gimnáziumba nem mehetett vissza, Gulyás Bözsi vízhatlan esőkabátot vásárolt a fiának. Rögtön kitört a háború.

- Nem venni ennek semmi hasznát, csak fekszik és henyél naphosszat, könyvet olvas, a pénznek is más helye lett volna -, noszogatta mostohája.

- Hiszen tanul.

- Minek? A kovácsmesterséghez sem fűlik a foga, szégyenben maradok miatta.

- Gimnáziumba jár.

- Ne litániázz már!

- Igazat mondok, tanul a gyerek.

- Itt aztán nem, aki nem dolgozik, az ne is egyék! Here felesleges a családban.

- Dolgozok helyette eleget.

- Megtanítalak én kesztyűbe dudálni -, lépett közelebb élettársához, és felemelte a kezét -, még a fiad előtt is.

- Ne bántsa! - ugrott kettőjük közé Szívem Imi.

- Elég már, Gyula -, szólt Papó.

- Maga meg mit pofázik? Nem otthon van -, lépett fenyegetően a vénemberhez.

Ekkor Kis Szívem tökön rúgta a mostoháját és igen jól eltalálta. Nagyapjával meg a Porcsíny utca menedékébe kocogtak. Anyja hiába ment érte másnap, és sírta el az összes könnyét, hogy térjen haza, nem bántja többé mostohája, különben ő öngyilkos lesz, felakasztja magát. Mégsem fogadott szót. Akkor Gulyás Bözsi kisütötte, hogy elküldi pár hétig Újpestre, a kiskereskedő, Laszkai Ferencné házába és üzletébe, akinek vásárolta az árut. Jóval később pontosan így is történt.

A kovácsmesterség mostohaapjának a szíve vágya volt. A nagy határú kunsági településen rengeteg tanyában töméntelen jószágot tartottak. A legtöbb gazdálkodónak álma a saját ló volt, a földeket művelni kellett, fuvarozgatni, kenyeret adni a családnak, ahol pedig sok a ló, ott több a kovács, több a kenyér. A Zádor utcában két kovács műhelye virágzott.

- Ebből pedig urasan meg lehet élni - hajtogatta mostohája konokul -, nem muszáj a földet túrnod, ha nem akarod.

- Azt nem akarom.

- Akkor mit akarsz?

- Tanulni.

- Ez nem az?

- Nem az igazi.

- Szerinted mi az igazi?

- Az egyetem, az igazság.

- Szegény ember csak addig nyújtózhat, amíg a takarója ér -, vakarta meg kopasz fejét mostohája -, annyi az ő igazsága, mint nagy büdös fing a pusztán -, és kiment a hátsó ólba.

Egyik alkalommal azért elvitte a faluszélére, Epstein Miklós fuvaros és gabonakereskedő módos házánál húzta meg a lovak hajtószárát, ahol hébe-hóba munkát kapott. Pár portával odébb a bőrkötényes Nagy Sándor kovácsműhelyébe is benyitott, hogy talán Kis Szívem ott ragad. Néhány napig bírta, főleg akkor múlt könnyeden az idő, ha a mester úr fia lejött a műhelybe, és az egyetemről beszélt, hiszen gépészmérnöknek tanult Budapesten, le is vágta lábát a villamos. Ez az okítás sem sokáig tartott.

Viszont akkorra világossá vált, hogy hősünk két balkezes, sohasem lesz építkező, műszaki tudományokhoz értő ember. Megbukott a Piactéren is. Kitalálták, hogy mégsem előnyös vidéki gyerek számára, bárhogy alakuljon a sorsa, ha azt sem tudja megkülönböztetni, hogy melyik a csavarhúzó, melyik a franciakulcs, és melyik a kalapács, ezért beszerezték a nagy hasú Mészáros mester úr piactéri üzletébe alkalmi inasnak, ahol leginkább rádiókat javítottak, mindenféle kisebb gépet, műszereket. A mester másfél mázsát nyomott, nem volt rossz ember, levegőt is alig kapott kövérségétől, menés közben fújtatott, mint az elefánt, esténként a moziban filmet vetített, napközben meg elidőzgetett az üzletében, amely egyben javító műhelyként is szolgált.

Ügyes kezű nebulókkal és komoly szándékú segédekkel dolgozott. Bár Szívem Imi minden járókelőt látott a Piactéren, a grasszáló lányokat is, de nem kötötte le ez sem. Így akart műszaki tudományokat tanulni.

- Imikém, Te inkább focizzál! - mondta akkor a nagy hasú és fújtatós mester. - Válogatott lehetsz, hiszen a lábad színtiszta arany.

Az első keresetét mégis a műszaki tudományokból szerezte. Amikor felépült a sántikálásból, kora tavaszon hathetes bentlakásos tanfolyam kezdődött Túrkevén. A TIFÖNT nevű vállalat, amely az Alföldy műhely államosításával duzzadni kezdett és jószerivel az egész Közép-Tiszavidéken öntözési feladatokra specializálódott, válogathatott a fiatalok között. Ennél a cégnél kapott munkát a futballcsapat zöme. A tanfolyam után azonnal állandó munkalehetőség kínálkozott, kezdődött a rizsföldek vízzel való locsolása.

Fiuk, lányok, vegyesen kitettek egy osztályt. Nem volt nehéz a tanulás, főleg a Csonka motorokkal ismerkedtek, hogy biztonságosan tudják üzemeltetni azokat a rizsföldeken. Szívem Imi kiválóan tanult, még a gyakorlati foglalkozások, a motorindítás, és leállítás, az üzemanyagtöltés, olajcsere, gyertyatisztítás, a szivattyúszerelés sem jelentett gondot, mélyebb ismeretekre meg nem volt szükség. Idő sem. Mozgalmi dalokat énekeltek, hétvégeken elmentek a moziba, hamar eltelt a szorgalmi idő.

Az okítás után az első komolyabb munkahely következett, a vállalat a Tiszából hatalmas szivattyúkkal öntözőcsatornákba nyomatta a vizet, onnan pedig a hatalmas kunsági rizsföldekre, a Csonka János tervezte motorra szerelt szivattyúval emelték át az öntöző vizet. Boldog és boldogtalan termesztette akkor a zabagép Rákosi szent növényét. Egy-egy nagy kutrica sarkára állították a motort, mellette szalmakunyhót építettek, s hónapokig, éjjel-nappali műszakban a Tisza vizével öntözték a nagyfejű, kopasz édesapjuk kedvelt növényét, aki az osztályharc éleződésén kívül a rizst és a gyapotot is szerette. Váltott műszakban, negyvennyolc órás szolgálatot teljesítettek, végtelenül unalmasnak tűnt, naphosszat ülni a csatornaparton, figyelni a motor egyenletes zúgását, a szivattyú csövén kibukó vízzuhatagot, néha elzörgött egy parasztszekér a dűlőúton, vagy Csepel motorkerékpáron ellenőr érkezett, beírt a teljesítmény naplóba és vágtatott tovább a széles határban a szocializmust építeni. Álmodozni sem lehetett az izgalmas focimérkőzésekről, kreol bőrű kedveséről, világ nagy hőstettekről, de még aludni sem, mert a motor egyetlen percre sem állhatott meg, az üzemanyag sem fogyhatott el, különben is gyors iramban közeledett az országot teljesen elborító éberség korszaka. Akkor még egyformán szegények voltak, a kommunisták is csak szőrtarisznyából falatoztak, akkor még nem loptak eleget.

Tudásukat a fenti vállalat úgy honorálta, hogy a kanyargós, kunsági öntözőcsatornákból vizet szivattyúzhattak a rizsföldekre, és ezzel beléphettek a munkásosztály nemzetköziségébe. Az öntudatosabb dolgozók meg; ellenőrök, szerelők, éjszakánként lehúzták a kunyhóban a munkáslányok bugyiját, és a munkásosztály nemzetköziségének jegyében egyesültek. A boldog nyárelőben a szegénység ingyen virágai ellepték az árokpartokat, a vad piros pipacsok, a fehér és lila akácvirágok, a fák roskadásig megteltek az édeskés ízű agacsival, a tömény illat elbódította a vándorokat. Néhol ezüstsapkás olajfák törték meg az akácok hosszú vonulását, beljebb pedig, a kenyértermő mezőben felütötte fejét a búzavirágkék szarkaláb, és a dús természet apró, fehér, tiszta, szűzies virágokat nevelt a jázmin bokrokon, irigykedett a sárga gólyahír. Távolabbról a hársak kábító szaga szállt, és hatalmasra hízott a laboda.

Hősünk kerékpárral közlekedett a dűlőúton, szippantott az áldott illatokból, s álmában sem hitte, hogy hűtlen lehet ehhez a tájhoz. Kopott fekete aktatáskájából győzelemittasan adta Gulyás Bözsi kezébe keresetét a Zádor utcai, nádfedeles ház gangján. A következő, meggondolatlan kijelentést tette:

- Ne féljen, édesanyám, nem halunk már éhen, mint a testvéreim. Ha megnövök, akkor meg talicskán tolom haza a pénzt.

- Tudom én, kisfiam, hogy a szíved színarany.

Ebből se lett semmi. A pólyás fiútestvére a kezében halt meg, az izmosodó öntudat évében, amikor a proletárdiktatúra két ököllel csapott minden lehetséges célpontra. A konok kunok nem akartak közösködni, bujkáltak a kolhozgazdálkodást hirdetők elől, hogy a hatalom akaratát kicselezzék. A kunsági focista mostohája annyira félt az agitálóktól, de minden hivatalos embertől is, hogy hajnalok hajnalán kikocsizott a tágas határba, éjnek évadján tért haza, az istállót kedvelte, a nyihogó lovakat, a hadifogságban eltöltött évek után egyetlen hivatalos iratot át nem vett, semminek alá nem írt, ha két ember beszélgetett bárhol, nem csatlakozott hozzájuk. Semmiről sem akart tudni, és nem is tudott.

- Miért ilyen?

- Fél. A saját piszkukat etették meg velük az oroszok.

- Hiszen ez nem Oroszország - lamentált a többre hivatott fiú.

- A félelemnek nincs hazája, akit egyszer megkezelnek, az nem játszik többet ipiapacsot.

- Az agitálók ütnek, vernek?

- Nem különbek a Deákné vásznánál.

A végrehajtók sem. Éppen kedvenc fia első keresetéből főzött Gulyás Bözsi egy nagy tál krumplipaprikást a tátogó pulyáknak, amikor a rossz emlékű végrehajtó rendőri kísérettel megérkezett, s lefoglalta a bútorokat. Akkor a kicsi asszony tehetetlenségében a valaha jobb napokat látott, megvakult tükrébe csapott, és szeméből a könnye kijött.

- Rablók vagytok, Ferus.

- Mit lázít a hatalom ellen? Az adósságot rendezni kell, ezt törvény írja elő.

- Kinek a törvénye? A Rákosié?

- A népi demokráciáé.

- Már a bőrünket is lenyúzták. Ezt akarja a nép, meg a demokráciája?

- Dehogy! Ahol ilyen vastagon főznek, ott pénz is van a háznál -, az öntudatos végrehajtó megfogta a kihűlt lábast, és tartalmát a konyha kövére locsolta. - Most már megehetik.

- Takarodjanak innen -, mondta hirtelen mérgében Szívem Imi, ahogy sírni látta az anyját, fenyegetően közelebb lépett az alacsony, szürke arcú végrehajtóhoz, mert elfogta a vad düh, de annyira, hogy akár megölhették volna, akkor se hagyja az igazát -, az én keresetemen vettük az ételt.

- Nézd csak a taknyosát! - szólt Szentpéteri Ferenc végrehajtó -, már mutogatja a foga fehérjét.

- Van állásom, majd kifizetjük az adóját.

- Az olyan is, hisz iskolád sincs.

- Majd lesz.

- Ajánlom -, sziszegte az alacsony, szürke ember, maga elé engedte a rendőri kíséretet, és nem húzta be az ajtót. - Nagyon ajánlom, mert ennek következménye lesz.

Akkor Gulyás Bözsi fehér ingdarabbal bekötötte a kezét, s majd elsüllyedt szégyenében és fájdalmában. Aztán leguggolt a kályha elé, marha ganét rakott a hamvadó tűzre, előhozta a krumplis zsákot, főzni kezdett, de a könnyei még sokáig az alumínium tálba potyogtak. Nagy gyereke azelőtt talán fiatalnak látta kicsi madár arcát, de akkor megroppant benne valami, homlokát pillanatok alatt mély ráncok szabdalták szét, és soha többé nem látta mosolyogni.

Azokban a boldog-boldogtalan időkben, a tanfolyam után Szívem Imi betanított munkásként megalapozta szilárd jövőjét a vállalatnál, annak ellenére, hogy osztályidegennek számított. Mégis, amikor a szivattyú-kezelői státusz szünetelt, a Hortobágy motorokat befuvarozták a TIFÖNT szerelőműhelyébe, tavaszig nem ígértek munkát, mert mostohaapjával nem szívlelték egymást, szerető anyja hirtelen javaslatára Pestre távozott, hogy mély öntudattal felvértezve majd hazatérjen.

A távozást a következők előzték meg. A baromfikereskedő kurta lábaival végig száguldott az ismerős gazdák, gazdasszonyok között, felvásárolta a szárnyasokat, azonnal fizette a kölcsönkapott pénzből, amit a Törökszentmiklósi Hangya Szövetkezet, és az újpesti kiskereskedő, Laszkai Ferencné nyújtott át, akinek a nagydarab, szőke hajú fia a teherautójukon szállította a friss árut; tojást, baromfit, zsírt, mézet, amit csak a poros, liba- és tyúkszaros Piactéren vásárolni lehetett. A tanyákból özönlött az áru a terebélyes piacra, a falunak valamennyi kofája alkudozott a portékákra, így volt kiket megnyúznia a telhetetlen étvágyú proletárdiktatúrának.

Szívem Imit a piacon mindenki ismerte, kisebb korában gyakran téblábolt gyors lábú anyja mellett és ötven fillérért csókolódzott a nagyhangú baromfikereskedőkkel, Szendrei Vilmosnéval, Ducónéval is, hogy a puszi pénzből megvegye a Pajtás kutyáját, vagy piros málnát ihasson a Klein kocsmában. A gyönyörű és álmodozó tekintetű gyerek boldogságát az sem zavarta különösebben, hogy a bicikli csomagtartójára kötözött tyúkketrec tetejére tuszkolta anyja, így utazhatott két kunsági falucska között, kakasok, kotlók társaságában.

Soha sem szerette a paraszti munkát, a hajnaltól késő éjszakáig tartó robotot, a tyúkok és kakasok adásvételéhez sem fűlött foga, egyedüli elviselhető munkának a lovak hajtását fogadta el. Poroszkáltak a jámbor cocók, ő szabadjára engedte fantáziáját, izgalmas futballmérkőzéseken járt, fürdött a Gödrök-közben, a libalegeltető lányok bugyijaira pislogva, titokzatos, hazafias hőstetteket vitt végbe, miközben göröngyös utakon döcögött a szekér. Idegen, szép városokat látogatott, még a pálmafás tenger mormolását is hallotta, utazni szeretett volna, újabbnál-újabb tájakat látni, ismeretlen városokat, másik, boldogabb világot, amelyben tanulhat és hős, híres ember lehet, hogy segíteni tudjon a kicsik felnevelésében, a szegényeken. Örült szeretett anyja ötletének, hogy éjszaka elkísérheti a kiskereskedő fiát Újpestre, aki legalább nem alszik el a kormány mögött. Sötétben hagyták el a lapos, alföldi falut, legtovább a kéttornyú templom látványa kísérte őket. Hajnalra érkeztek meg a fővárosba, a takaros, több ablakú, nagy redőnyös házba, ami villának tűnt a falusi fiú szemében. Abból alakították ki a vegyesboltot. Másnaptól gyakorolhatta a kereskedői szakmát. Nem halt bele, de feleslegesnek érezte magát. Más volt, mint az inasok helyzete, aranyfogú anyja révén se alkalmazottnak, se tartós vendégnek nem tekintették. A módosság feszélyezte, hiszen akkor ehetett, amikor akart, nem az asztalnál persze, hanem ha a pincébe fordult áruért, és üdítőital, gyümölcs akadt a kezébe. Nem válogatott.

Falubeli komájának segítségével felvették Kispestre, a Vörös Csillag Traktorgyárba lakatos inasnak. A Wekerle telepen kapott albérletet, az ipari tanulóotthonba csak később, párttaggá válása után költözhetett. A harminc ágyas, emeleti szoba ablakából a gyáróriás kerítésének feliratát olvashatta hajnaltól napestig:

- Lenin élt, Lenin él, és Lenin élni fog! Tanulni, tanulni, tanulni - idézték a szabadkőműves páholyból szalasztott népboldogítónak kiszemelt szifiliszes mester örök érvényű szavait. És a további jelmondatokat: - Tied a gyár, magadnak építed! Munkásököl, vasököl, oda sújt, ahova köll!

„Ha enyém a gyár, akkor becsomagolhatom - gondolta a nagykunsági fiú -, és hazavihetem a faluba, a mostohám biztosan örülne.”

Azok voltak a szép inasévek. Fekete színű, ezüstgombos egyenruhájában, tányérsapkában parádézott otthon a mozi előtt havonként, amikor a gyepmester, Piacilégy röhögve megkérdezte:

- Hát te mi lettél? Lovas tengerész?

Attól kezdve lükének tartotta a gyepmestert, holott az akkor hatvanas éveiben járó férfi valóban látott már hasonló színű ruhát, amikor ezerkilencszázharmincnyolcban a kenderesi birtokáról Kunhegyesre látogatott Vitéz Nagybányai Horthy Miklós kormányzó úr, az igazi lovas tengerész, hogy a járási cserkésztábort megszemlélje, és fekete színű egyenruhát viselt. Csakhogy közelébe sem juthatott a dögtemető szakértője.

A munkásosztály szívére ölelte a lakatos tanulót, aki hónapokig reszelte a vasat, a szomszédos, gyönyörű inas iskolában jól tanult, a Pestszentlőrinci Postásban pedig focizott. Szakmai sikereket is elkönyvelhetett, szabadulása előtt már egyedül szerelte össze a Hoffher traktorok kormány szerkezetét, vizsgamunkának pedig valódi, hatalmas satupadot gyártott, de olyat, hogy darabokban kellett kilopnia a gyár kerítésén, és mostohaapja még évtizedek múlva is a kamrájában őrizgette.

Nem csoda, hogy hamar szóltak neki:

- Közénk tartozol, gyere a kommunista pártba, az majd gondodat viseli, hiszen a mi kutyánk kölyke vagy.

A két ajánló megvolt, de a korhatár sántított, még nem töltötte be a tizennyolc évet, ennek ellenére igen szép, bensőséges taggyűlést tartottak. A gyár kultúrtermében a párttitkár elvtárs beszámolt a nemzetközi helyzetről, az mindig élesedett, továbbá a gyár munkasikereiről, azokból bőven akadt, és egyre növekedett, majd a tagfelvétel következett.

A fiúnak melege támadt hirtelen, körülötte kérges kezű, öreg szakmunkások, munkásasszonyok, akik arról döntenek, öntudatos-e már, megérett-e a párt bizalmára? Ajánlói elismételték azt, amit leírtak, hogy szorgalmas, megbízható, komoly és igen jó tanuló.

Valaki megszólalt:

- Álljon fel! Miért akar ilyen fiatalon a párt tagja lenni?

Felállt és makogott, mint a majom, de hogy miket mondott, azt máig sem tudja, nem szokott a beszédhez, osztályfőnöke sem arra tanította, hanem a betűvetésre. Megszakítás nélkül sorolta hányatott sorsát, hogy szülőanyja tíz gyereket hozott a világra, de a fele éhen halt, egyik éppen a kezében, a látszat szülőkből kijutott, van édesapja, mostohaapja és időközi mostohaapja. Van édesanyja, mostohaanyja, három nagymamája, egy mostohanagyapja, még sincs ahová hazamenjen. A Zádor utcai nádas ház fogadja be csupán, ahol egy ágyban alhat három pulyával, ha vasárnap megfő a ragacsos galuska, egy tányérból ketten kanalazhatnak, elkapkodva egymás elől a falatokat, mint mérges kutyák a koncot, beteges hajlammal sohasem tudnak jól lakni, állandó éhséggel szaladgálnak életük pányvakötelén.

Este meg indulhat vissza a gyárba. Imádott anyja nyakába szedi a lábát, hogy az utcabeliektől kölcsön könyörögjön pár forintot, és a legidősebb fia felkapaszkodhasson a szegények vonatára. Szinte könnyezett, amíg előadta keserves kálváriáját, de a hatása sem maradt el, mert egyik-másik elvtársa zsebkendőért kapkodott. Megtapsolták. Így lett belőle Szívem elvtárs, a munkásosztály oszlopos tagja. Sorsa egyenesbe jött, az albérletből az iparitanuló-otthonba költözött.

A romantikus lelkületű, búskomorságra hajlamos fiú inaséveiben érett nagy költővé. Főleg a megroggyant falusi ház, az ismert környék utáni vágyakozás, a kielégítetlen szeretet hazahívta havi egyszeri alkalommal. Fekete, fényes gombos egyenruhájában, tányérsapkában ült az esti vonatra, a szegények járatára, kora hajnalban már végig gyalogolt a hosszú, lapos, néptelen utcákon, belesett a kerítéseken, mire szorgalmas és fáradhatatlan anyja, meg korán kelő nevelőapja felkélt a jószágokhoz, már lenyomta a deszkakapu kilincsét.

Azok az utazások melegséggel töltötték el, a vonat ablakához tapadt, bámult a sötét, holdvilágos éjszakába, a fák, a megterített mező megnyugvással és jó érzéssel ajándékozták meg, még azt is hihette, hogy van hová hazamennie, ahol várják és szeretik.

Verseket írogatott.

„Koppan a sín,
Halvány bánattal kerékre olvad a Hold,
Felhőkön úszik a bánat,
Messziről jönnek és fájnak a vágyak,
Bomlik a szánkon a szó.
Dér csókoltan ködlik a tájék,
tornyokon fészkel a szél,
hajnali ízzel csicseregve,
szájunkra súg az otthoni ég.
Már falu bólint,
aratásra ébred a ház,
megjöttem én is,
döccen tovább a füstös kazán.”

Vagy másik remekmű:

„Szemedbe szökhetnek
néma bánatok,
már ekkor kehes legény”.

Az óriási mennyiségű termésből csak néhány sor maradt meg, ugyanis széplelkű költőnk a vonat pislákoló fényénél sebiben az Anyakönyvi kivonat hátuljára rögzítette halhatatlan sorait. Az első, nyomtatásban megjelent verse éppen az Utazás címet viselte és a Szolnok megyei Néplap közölte.

Feledhetetlen szép idők voltak azok, szerzőnk borítékot keresett, belecsúsztatta tintával írt sorait, az újság meg irodalmi mellékletében közölte. A kunsági fiú akkor döbbent rá, hogy nagy költő, a futballon kívül a művészetnek is élhet, és a végén valóban Tanúságtevő lesz. A székelykapus kultúrházban minden vasárnap bált rendeztek, nagy ritkán előadásokat is, a színpadon legtöbbször felkapott nótaénekesek adtak műsort jó pénzért, a jó munkáért szép muzsikát mozgalom jegyében. Költőnk kicsípte magát és a műkedvelő előadás előtt reszkető inakkal a színpadra lépett, ahol lámpalázasan, el-elcsukló, lágy hangon szavalta saját két költeményét. A publikum jámboran hallgatta érzelemtől telített orgánumát, s a gyér taps felcsattanása után hősünk vonaton, a lelkéből feltörő mély érzések közepette munkahelyére, a kispesti traktorgyárba utazott.

Az inas években öntudatra ébredt. Leginkább az emeletes otthon ablakában ült, bámulta egykedvűen a csörömpölő villamosokat, ahogy a kopott külvárosba, Pestszentlőrincre, vagy éppen Budapest belsejébe igyekeztek. A remízre látott, onnan a Gödör vendéglőre, a traktorgyár téglakerítésére mésszel felírt jelmondatokat olvasta; a tervteljesítésről, szeretett vezérükről és szeretett kopasz apjukról, meg a Tiéd a gyár, magadnak építed, lelkesítő sziporkákat. A szigorú rend; ébresztő, reggeli torna, reggeli, munkába, vagy iskolába indulás, délután rövid kis szabadidő, vacsora, takarodó, mindez szürkévé és monotonná tette az életét. Jól viselte.

Ünnepnapokon fekete egyenruhájába bújt, a kimenő alatt Pestre vitte a villamos, a Corvin moziban megnézte az új filmeket. Egy időben változatosságot jelentett a Falujáró mozgalom, hétvégeken a gyár szervezésében a munkásosztály élenjáró, öntudatos fiai teherautókon indultak vidékre, a testvéri osztály, a parasztság támogatására és öntudatosabbá nevelésére. Megjavították a kerékpárokat, háztartási eszközöket, kultúrműsort adtak, előadásokat tartottak, a nótaénekesek hangulatot teremtettek, így kötötték-fűzték megbonthatatlanná a két osztály barátságát. A még öntudatosabbak eljártak tervkölcsönt, majd békekölcsönt jegyeztetni. Szívem Imi ifjúmunkásnak az agitálók nem sok hasznát vették, mert félnótás kukaként hallgatott.

A parasztság megsegítésére és a tervteljesítés érdekében más áldozatot is vállalt a munkásosztály, amikor hűséges sztahanovistáit a mezőgazdasági üzemekbe küldte, munkásigazgatók lepték el a vidéket, mint darazsak a mézet, a vörös Csepel élmunkásai is lerohanták a vidéket, hatalmas természetátalakításba kezdtek, és a fő-fő természetátalakító Micsurin elvtárs tanait terítették szét az árokpartokon. Százezer holdon gyapotot termesztettek a birodalmi tapasztalatokra hivatkozva. A munkásfiatalok az őszi betakarítás idején a mezőre mentek. Szívem Imi inastársaival eljutott a jó, zsíros bácskai földekre, Vaskútra, Mélykútra, ahol végeláthatatlan táblákon fehérlett a fehér arany, Rákosi apánk másik szent fehér növénye; a gyapot. Nem nótás szüretre mentek.

A fegyelem, a szervezés tervszerűen történt, az iskolai tornateremben aludtak, matracokat terítettek a padlóra, a szokásos ágyneművel; lópokróc, lepedő, párna. Háromszor étkeztek, a teljesítménytől függően némi keresethez jutottak, ami csak csörgedezett. A gyapotszüret unalmasnak, szinte elviselhetetlenül nehéznek bizonyult; minden szálhoz, minden gumóhoz lehajolni, leszakítani a fehér növényt, a gubóból kitépni, és a nyakba akasztott zsákba, majd a dűlőúton várakozó hasas ládákba gyűjteni. A szövetkezeti brigádvezetők figyeltek, járkáltak közöttük, mert szedetlenül hagyni a fehér aranyat nem lehetett, árulkodott a színe, a félig nyílott gubókból ki-kivillant a fehér gyapot, s az már szabotázsnak számíthatott. Hamar felsebesedett a kezük, harmatos reggeleken tűrhető volt a sziszifuszi munka, délidőben már csontszárazra keményedett a tok, vágott, karcolt, mint a legélesebb kés. A hófehér, vége sincs táblán a pepecselő, fárasztó munkát utálta az ipari tanulók hadserege. Az éretlen, zöld gumókat is leszedték, külön nagy teremben tárolták, ahol boldog-boldogtalan körmével feszegette a szét nem nyílt tokokat, hogy a soha nem látott, nem ismert munkából pénzhez jussanak.

A kunhegyesi iskolásokat munkára fogták, s az úttörők példát mutattak. Teherautókon szállították őket a jobb sorsra érdemes földekre, ahová messze vidékekről csodájára jártak a szüretnek, mert mégiscsak világszenzációnak számított, hogy a magyar rónán kivirágzott a fehér termés, a fehér arany. A remélt haszon, a lobogó lelkesedés azonban elmaradt, mert fázós növénynek bizonyult a gyapot, Kazahsztánban, ahol népük hőn szeretett apja megismerte, a meleg égövben gazdagon termett, a magyar mezők csak soványra hizlalták, a korai fagyok meg idő előtt leszüretelték.

Kudarcról szó sem lehetett, hiszen a belőle készített ipari növények alapozták meg a szocialista könnyűipart, a textilipart, hogy legyőzzék a nyugati, döglődő kapitalizmust, a vérszívó imperializmust. A parasztok, a kemény kézzel, önkényesen szervezett kollektív gazdaságok megtanultak papíron termelni, magas és dicső termésátlagokat értek el, amihez külön lelemény sem kellett; ami megtermett, azt osztották a bevetett földek felére, így a könyvelésben nem tűnt szabotázsnak a gyenge és silány termés.

Szívem Imi utálta azt a munkát, mert képzeletben sem tudott más, szebb és boldogabb tájakra utazni, izgalmas mérkőzéseken játszani, a libalegeltető lányok bugyiját, meg ami alóla kisötétlett, azokat sem hozta elő emlékezete, még barna bőrű kedvesét sem, nemhogy világszenzációs hazafias hőstetteit az imperializmus ellen, mert egyetlen pillanat könnyelműsködés szúrós fájdalommal járt, az idegen növény megsebezte az ujját. Tűrte. Hová futhatott volna? Gyávának, másoknál hitványabbnak soha sem mutatkozott, nem is tudta elviselni, inkább összeszorított fogakkal hajlongott napestig a meggyalázott mezőn. Arra sem gondolt, hogy szülőfalujában a hirtelen, vad akarattal és erőszakkal összetoborzott Vörös Csillag Termelőszövetkezetben szintén kísérleteztek a fehér arany meghonosításával. Az úttörőket díszbe öltöztették, teherautókon vitték a határba, mert várták a filmhíradósokat, akik arról filmeztek, hogy a kunsági földeken a magyar úttörők milyen vidáman és lelkesedéssel szüretelik a legnagyobb úttörő pajtás kedvenc növényét, köztük egy igen aranyos arcú, hosszú, szőke hajú, varkocsba font hajú fruskával, akit Pacinak hívtak. A kislány szüleivel akkor a Kakat partján lakott, ismerte a kreol bőrű szép Mariskát, aki éppen előttük járt el a kútra, riszálta a fenekét, sötét haját ondoláltatta és fensőbbségesen nézett a piros nyakkendős úttörőre, de már nem a Szívem Imi kedvese volt, hanem a lenyalt hajú focistáé. Nem sejthette, hogy éppen Paci teszi majd boldoggá a megsebzett és szomorú fiút, az a kislány, aki esténként eljárt a Vörös Csillag Téeszbe, mert hetven fillért kereshetett egy kiló gyapot kifejtésével, ami, hála erős körmeinek, eltarthatott két-három este is.

Az inasok első keresetüket megünnepelték a bácskai földeken, istenesen berúgtak a kemény és erős alföldi boroktól, egymás hegyén-hátán másztak sötétben a fekvőhelyükre. Szívem Iminél elszakadt a film, nem emlékezett semmire, hogy mit mondott, mit cselekedett, hogyan vetkőzött le, csak reggeli ébredéskor zúgott a feje, kótyagosan dülöngélt, nem evett a reggeliből, kínszenvedés volt minden áldatlan pillanat, amíg újra pokróc alá nem bújhatott, és nem aludta ki részeg mámorát.

A többiek laposakat pislogtak, amikor a tekintetük találkozott, cinkos mosolyt vélt felfedezni szájuk szögletében. Nem tudta mire vélni. Amikor már nyugodni készült a Nap, az egyik osztálytársa szembefordult vele és elszavalta az általános iskolai tankönyvekben lévő versikét.

„Bíborvörös az ég alja,
Sztálin József lakik arra,
A dolgozók édesapja” - és enyhén szólva röhögött.

- Kitől tanultad? - kérdezte megdöbbenve Szívem. - Hiszen ezért kicsaphatnak a suliból.

- Tőled. Részegen ezt óbégattad!

- Nem emlékszem rá - vörösödött el lúdtalpáig a lakatosinas, és hirtelen elszégyellte magát. - Miket hadováltam még?

- Csak ezt hoztad a világ tudomására.

- Hányan hallottátok?

- Nem sokan. Ne majrézz, nem adjuk tovább. Más is mondott ám lükeségeket -, vigyorgott az iskolatársa, mint a fakutya.

Szívem azt hitte, hogy menten elsüllyed szégyenében. Egész nap azt várta, hogy mikor inti magához a tanár és adja ki az útját. Akkor aztán ennek az iskolának is lőttek. Egy öntudatos tanuló, az élenjáró munkásosztály oszlopos tagja, akit a még élenjáróbb kommunista pártba is felvettek, példamutatás helyett gúnyt űz szeretett vezérükből? Napokig szenvedett, kétségek gyötörték, hogyan ússza meg ezt az esetet? Provokációnak tekinthetik. Mihez kezdhet, ha híre kél és kicsapják a suliból? Szegény Gulyás Bözsi sírhat eleget. Keserű szájízzel, tele félelemmel szedte a szép ígéretek földjén a szép fehér aranyat.

Történt már ilyen, hogy elpiálta az eszét. Amikor még együtt éltek a szülei, a nagy, dicsőséges felszabadítás után, s javában feketéztek, kis ruszki szekéren két jó lóval hordták az árut Budapestre, futotta a mindennapokra, disznótorokra. Azzal a szekérrel döcörésztek a Tisza parti faluba, Tiszaroffra, hogy több hordó termelői bort vásároljanak. A felnőttek alkudoztak, kóstolgatták a jó nedűt, a gyerek is felhajtott pár pohárkával, ami úgy megártott, hogy amikor a pincéből kilépett, elvesztette eszméletét, majd csak három nap múlva tért magához, aranyfogú anyja örömére. Akkor még nem sejtette, hogy az ital a sírba eresztő kötele, hosszú élete során számtalanszor megismétlődik, annyi, de annyi kellemetlenséget okoz, hogy fel se lehet majd sorolni. Ám ez a jó zsíros bácskai földeken senkit sem érdekelt.

Az inas évek nem múltak el sportolói sikerek nélkül. Az ipari válogatott futballkapusa lett. A csodálatos tehetségű focista a lőrinci Postás tartalékban játszott, természetesen meghívták az ipari tanulók válogatottjába is. A Fehér úton felejthetetlen játékot és élményt produkált.