A magyar történeti alkotmány
Korszakok és kihívások

A magyar
történeti alkotmány

Korszakok és kihívások

Szerkesztette
Hörcher Ferenc, Thomas Lorman és Pócza Kálmán

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ferenc Hörcher and Thomas Lorman (eds): A History of the Hungarian Constitution: Law, Government and Political Culture in Central Europe.
London, I.B. Tauris – Bloomsbury Publishing, 2019.

A magyar kiadást szakmailag lektorálta:

Horváth Attila

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Inzsöl Kata

Olvasószerkesztő: Szabó Ilse

Korrektor: Kutas Éva

Tördelőszerkesztő: Kőrösi László

Nyomdai kivitelezés: Gelbert ECO Print Kft.

Felelős vezető: Gellér Róbert ügyvezető

DOI: https://doi.org/10.36250/00873.00

ISBN 978-963-531-753-0 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-755-4 (ePDF) | ISBN 978-963-531-754-7 (ePub)

© Ferenc Hörcher and Thomas Lorman 2018, 2020

This translation of A History of the Hungarian Constitution: Law, Government and Political Culture in Central Europe is published by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Hungarian edition © Nemzeti Közszolgálati Egyetem, 2023

Hungarian translation © The Authors, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

A kötet szerzői

Előszó a magyar kiadáshoz

Philip Barker – Thomas Lorman: Bevezetés

Martyn Rady: A jog és az ősi alkotmány a középkori és kora újkori Magyarországon

Szijártó M. István: Az alkotmány eszméjének születése a 18. század végén

Philip Barker: A múlt feltámasztása – a jövő átformálása

Hörcher Ferenc: A történeti alkotmány reformja vagy eltörlése?

Cieger András: „Vigyázzanak Önök a codificatióval. Maradjanak elaszticus elveknél”

Thomas Lorman: A rugalmassággal élni és visszaélni

Szabó István: A történeti alkotmány és az 1920. évi I. törvénycikk

Fekete Balázs: Az alkotmányos hagyományok kontinuitása és megszakadása a II. világháború után

Pócza Kálmán: A történeti alkotmány újjáélesztése: elméleti reflexiók

Hörcher Ferenc – Pócza Kálmán: Utószó: A történeti alkotmány jövőjéről

A kötet szerzői

Philip Barker jelenleg a University College London – School of Slavonic and East European Studies adjunktusa. Korábban, 2003 és 2011 között a Budapesti Corvinus Egyetemen és a Pázmány Péter Katolikus Egyetemen oktatott, valamint (mű)fordítóként és tolmácsként is dolgozott. Kutatási területei: magyar politikai eszmetörténet (különösen a 18. században), politikai diskurzus, a fordítás gyakorlata és elmélete.

Cieger András a Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézetének tudományos főmunkatársa, osztályvezető. Kutatási területe: a 19. századi Magyarország politika- és társadalomtörténete. Legutóbbi publikációi: A magyar országgyűlés a dualizmus korában I. A képviselőház (1865–1918) (Budapest, Országház Könyvkiadó, 2021); Cieger, András – Gergely, András: Ungarn. In Daum, Werner et al. (szerk.): Handbuch der europäischen Verfassungsgeschichte im 19. Jahrhundert: Institutionen und Rechtspraxis im gesellschaftlichen Wandel (Bonn, Dietz, 2020); New Models and Old Traditions: Debates on Parliamentarism in Hungary After the Austro-Hungarian Settlement of 1867. In Remieg, Aerts et al. (szerk.): The Ideal of Parliament in Europe since 1800 (London, Palgrave Macmillan, 2019).

Hörcher Ferenc a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Politika- és Államelméleti Kutatóintézetének vezetője, kutatóprofesszora, az Eötvös Loránd Kutatási Hálózat Bölcsészettudományi Kutatóközpont Filozófiai Intézetének tudományos tanácsadója, korábbi intézetigazgatója. Politikai filozófus, eszmetörténész. Kutatási területe: kora modern és kortárs politikai gondolkodás, konzervativizmus és liberalizmus, az európai város politikai gondolkodása, magyar politikai eszmetörténet. Legutóbbi publikációi: The Political Philosophy of the European City: From Polis, through City-State, to Megalopolis? (Lanham, Rowman and Littlefield, 2021); Is the Historical Constitution of Hungary Still a Living Tradition?: A Proposal for Reinterpretation, In Górnisiewicz, Arkadiusz – Szlachta, Bogdan (szerk.): The Concept of Constitution in the History of Political Thought (Berlin–Boston, De Gruyter Verlag, 2017).

Fekete Balázs az Eötvös Loránd Tudományegyetem Jog- és Államtudományi Karának habilitált egyetemi docense és a Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézetének főmunkatársa. Kutatási területei: a jogösszehasonlítás módszertana, a laikus jogi kultúra jellemzői. Legutóbbi publikációi: Paradigms in Modern Comparative Law. A History (Oxford, Hart, 2021); Az európai alkotmánypreambulum. Összehasonlító és elméleti perspektívák (Budapest, ELTE Eötvös, 2019)

Thomas Lorman a University College London – School of Slavonic and East European Studies adjunktusa és a Central Europe tudományos folyóirat szerkesztője. Kutatási területe: Közép-Európa politikai, jogi és egyházi története. Legutóbbi publikációja: The Making of the Slovak People’s Party. Religion, Nationalism and the Culture War in Early Twentieth Century Europe (London, Bloomsbury, 2020).

Pócza Kálmán a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Politika- és Államelméleti Kutatóintézetének tudományos főmunkatársa, a Mathias Corvinus Collegium Alkotmánypolitikai Műhelyének vezetője, a JUDICON-EU nemzetközi összehasonlító kutatási projekt vezetője. Kutatási területei: alkotmányosság, alkotmánybíráskodás, politikai reprezentáció, parlamentarizmus. Legutóbbi publikációi: Umkämpftes Terrain. Politik und Verfassungsgericht in Ungarn seit 1990. In Ellen Bos – Astrid Lorenz (szerk.): Das politische System Ungarns (Wiesbaden, Springer Verlag, 2021); Closing the Expectation Gap? Crisis of Hungarian Parliamentarism in the Inter-War Period. In Remieg, Aerts et al. (szerk.): The Ideal of Parliament in Europe since 1800 (London, Palgrave Macmillan, 2019).

Martyn Rady a University College London professor emeritusa. Kutatási területe: a középkori és kora újkori Magyarország, Közép-Európa története. Legutóbbi publikációi: The Habsburgs: The Rise and Fall of a World Power (Basic Books, 2020); The Habsburg Empire: A Very Short Introduction (Oxford, Oxford University Press, 2017); Customary Law in Hungary: Courts, Texts, and the Tripartitum (Oxford, Oxford University Press, 2015).

Szabó István a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Jogtörténeti Tanszékének vezetője, egyetemi tanár. Kutatási területe: az 1848 utáni magyar, német és osztrák alkotmányfejlődés. Legutóbbi publikációi: A Szent Korona és az államforma. In Peres, Zsuzsanna – Bathó, Gábor (szerk.): Ünnepi tanulmányok a 80 éves Máthé Gábor tiszteletére: Labor est etiam ipse voluptas. (Budapest, Ludovika Egyetemi Kiadó, 2021); Innere Autonomien in der dualistischen Monarchie. Jogtörténeti Szemle (2021); 150 éves a német egység. Iustum Aequum Salutare (2021).

Szijártó M. István az Eötvös Loránd Tudományegyetem Gazdaság- és Társadalomtörténeti Tanszékének egyetemi tanára. Kutatási területe: a 18. századi magyarországi politika társadalom- és kultúrtörténete, ezen belül is elsősorban a diéta története, illetve a történetírás története és elmélete, különös tekintettel a mikrotörténelemre. Legutóbbi publikációi: Estates and Constitution. The Parliament in Eighteenth-Century Hungary (New York – Oxford, Berghahn, 2020); A diéta II: A 18. századi politikai elit társadalom- és kultúrtörténeti megközelítésben (Budapest, Magyar Nemzeti Levéltár, 2021).

Előszó a magyar kiadáshoz

Jelen kötet ötlete a European Society for the History of Political Thought 2016-ban, Barcelonában megrendezett konferenciájára nyúlik vissza. Az ottani előadások szerkesztett változatát további felkért szerzők dolgozatával egészítettük ki a kötet koncepciójának megfelelően. A kötet eredeti, angol nyelvű változata 2019-ben, az I.B. Tauris gondozásában jelent meg A History of the Hungarian Constitution. Law, Government and Politics in Central Europe címmel Hörcher Ferenc és Thomas Lorman szerkesztésében. Köszönettel tartozunk a Bloomsbury Kiadónak mint az I.B. Tauris jogutódjának, hogy hozzájárult a kötet magyar nyelvű változatának kiadásához. A magyar nyelvű kiadás szerkesztésébe Pócza Kálmán is bekapcsolódott.

Budapest, 2022. március 8.

A szerkesztők

Philip Barker – Thomas Lorman

Bevezetés

A régi/új alkotmány

Egy új alkotmány mindig megosztó. Nyelvezete sosem lehet kizárólagosan egyértelmű, normái egy része mindig vita tárgyát képezi, és autoritása nemcsak tartalmi állításainak értékétől, de elfogadásának körülményeitől is függ, nem beszélve az alkotmány kodifikálóinak hatalmi pozíciójáról és megítéléséről. Egy alkotmány hatálybaléptetése politikai aktus, és a politika sosem mentes a nézeteltérésektől. Vagyis egy új alkotmány egyszerre nyújt táptalajt a társadalmi és politikai megosztottságnak, illetve az egység megerősítésének a politikai elit csoportjai és a szélesebb társadalmi rétegek között. Példának okáért, amikor 2012. január 1-jén az új alkotmány hatályba lépett Magyarországon, a magyarok egy része kitörő örömmel fogadta a változtatást, míg az állampolgárok egy másik táborából éles kritikát váltott ki. Ettől a naptól számítva lett hatályos az új Alaptörvény, amelyet a magyar országgyűlés 2011. április 18-án fogadott el. 262 képviselő szavazott mellette, 44 ellene, egy képviselő tartózkodott, és két ellenzéki párt bojkottálta a szavazást. Orbán Viktor miniszterelnök, akinek pártja kétharmados többséggel nyert a 2010-es országgyűlési választáson, úgy fogalmazott, hogy az új Alaptörvény „megújítja azt a közösséget, amit magyar nemzetnek hívunk”.[1] Ezzel ellentétben a baloldali és liberális ellenzéki pártok, valamint számos civil szervezet „komédiának” titulálta az új Alaptörvényt, amely „kivezeti Magyarországot a liberális demokráciák családjából”.[2] Bár a túlzó retorika napjaink politikai csatározásainak velejárója, az ellenzék tagjai felemelték hangjukat az elfogadott szöveg több aggályosnak vélt pontjával szemben is. Ilyen vitatott rész volt például az Alaptörvény azon állítása, miszerint az helyreállítja a folytonosságot az úgynevezett történeti alkotmánnyal, amelynek „vívmányai” a Szent Koronával együtt megtestesítik „Magyarország alkotmányos állami folytonosságát és a nemzet egységét”.[3]

Nem ez volt azonban az első próbálkozás a történeti vagy ősi alkotmányként definiált alkotmányos keret valamilyen formában történő visszaállítására. Az egyik ilyen eset a II. József viharos uralkodása utáni időszakra datálható, amikor a nemesek először kezdtek beszélni egy „ősi alkotmányról”, és amikor a Szent Koronát mint az ország régi autonómiájának a fő szimbólumát visszahozták Bécsből. A „régi”, azaz a József uralkodása előtti törvényeket sokan szerették volna visszaállítani, de a kor újabb eszméi is befolyásolták a nemességet, amikor a lehetséges útról gondolkodtak. A 19. században pedig az 1848-as törvényes forradalom, a levert szabadságharc és az azt követő Habsburg-uralom két évtizedre kizökkentette az országot az addig megszokott jogi berendezkedéséből, mígnem 1867-ben „visszaállították” az azt megelőző alkotmányos keretet.[4] Az I. világháború vége egy újabb töréspontot jelentett. Magyarország királyságból köztársasággá alakult át, majd egy rövid időre Tanácsköztársaság lett belőle, sőt 1919 júniusában el is fogadták a zűrzavaros időket élő ország első írott alkotmányát. Nem sokkal később viszont a véres diktatúrát és rövid életű alkotmányát is elsöpörték. Előbb 1919. augusztus elején egy kormányrendelettel érvénytelenítették az írott alkotmányt, majd az 1920. évi I. törvénycikk látszólag visszaállította a korábbi jogi berendezkedéssel való folytonosságot.[5] A következő egyértelmű töréspontot a német megszállás hozta el az országnak 1944. március 19-én: az országgyűlés – az alkotmányos kormányzás legfőbb eszköze – október közepéig összesen hat alkalommal ülésezett, azaz a képviselőház tevékenysége szinte formálissá vált. Eközben a végrehajtó hatalom mindenfajta jogi normát felrúgott, és a németekkel együttműködő magyar állam részvételével számos magyarországi zsidót náci haláltáborokba deportáltak, mígnem aztán a kormányzót is eltávolították, és a nyilaskeresztes párt élén Szálasi Ferenc 1944. október 15-én hivatalba lépett. A Vörös Hadsereg általi 1945-ös felszabadítását és megszállását követően aztán Magyarország a Szovjetunió szatellitállama lett. A sztálinista ideológia új jogi keretrendszer megteremtését igényelte, ami végül 1949-ben a kommunista rezsim írott alkotmányának kényszerű elfogadását eredményezte egy évvel a kommunista hatalomátvétel után. Ez az alkotmány hatvanhárom éven át hatályban maradt – igaz, alapvető módosításokat végeztek rajta, s a rendszerváltás idején a szövege lényegében teljesen átalakult. A kommunista párt bukását megelőzően ugyanis, a kerekasztal-tárgyalások során 1989-ben alapjaiban átdolgozták az alkotmányt, hogy jobban harmonizáljon a kortárs nyugat-európai joggyakorlattal, egészen az új, 2011-es Alaptörvény hatálybalépéséig, amely deklarálta, hogy nem ismeri el az „1949. évi kommunista alkotmányt, mert egy zsarnoki uralom alapja volt, ezért kinyilvánítjuk érvénytelenségét”.[6]

Emellett az új Alaptörvény azt is hangsúlyozza, hogy a folytonosság megszakadása ellenére az 1944 előtt működő „történeti” alkotmányt tekinti elődjének. Ahogy az Alaptörvényben is olvasható: „Nem ismerjük el történeti alkotmányunk idegen megszállások miatt bekövetkezett felfüggesztését.”[7] Ezt Orbán Viktor miniszterelnök később azzal magyarázta, hogy az alkotmány fogalma „a hagyományos magyar fölfogás szerint lényegesen többet jelent, mint egy értéksemleges jogi katalógust”, majd hozzátette:

„A hagyományos fölfogás szerint [az alkotmány] azt a történeti alkotmányt jelentette, amely tartalmazta mindazokat az írott vagy íratlan szabályokat, amelyek a magyar társadalmat működtették az államalapítástól kezdődően. […] Mi ezt a fölfogást átvettük. Meggyőződésünk szerint létezik és mindig is létezni fog, ameddig a magyar állam fennáll, a történeti alkotmány.”[8]

Míg a szakma egyik fele üdvözölte, számos szakértő viszont úgy véli, hogy az 1944 előtt létező alkotmányos keretrendszer visszaállítására tett kísérlet egyfelől eleve elérhetetlen célt tűz ki, másfelől pedig „visszaesést” jelent a demokratikus normák tekintetében. A Velencei Bizottság például Magyarország új alkotmánya kapcsán megállapította, hogy a

„»történeti alkotmány« fogalma […] bizonyos fokú bizonytalanságot visz az alkotmány értelmezésébe. Nincs világosan meghatározva, melyek a »történeti alkotmányunk vívmányai«, […] a történeti alkotmányra való utalás eléggé homályos, arra tekintettel, hogy az egyes történelmi időszakok is különböző fejlődési szakaszokra tagolhatók Magyarország esetében, és így a történeti alkotmány kifejezésnek nincs világos és konszenzusos értelme.”[9]

Érdemes azonban megjegyezni, hogy hasonló kritikát más íratlan alkotmányokkal kapcsolatban is meg lehet fogalmazni.[10]

Ugyanakkor vannak, akik azért bírálják az Alaptörvényt, mert az a II. világháború előtti alkotmány értékeit tekinti mértékadónak, és ezáltal felmerülhet a veszély, hogy azokat az elitista, féldemokratikus értékeket idealizálja, amelyek a korszak Magyarországát jellemezték. Jogtudósok egy csoportja úgy érvelt, hogy a történeti alkotmányra való hivatkozás sugalmazhatja (többek között) az 1920-as trianoni békediktátum revízióját, vagyis az I. világháború utáni területvesztés felülvizsgálatának gondolatát.[11] Kis János még élesebben fogalmazott, amikor kifejtette, hogy bár a jelenlegi magyar kormány helyesen tette, hogy erkölcsileg szakított a kommunista rezsimmel, és elítélte azt, egyúttal viszont rehabilitálta is a háború előtti autoriter rendszert. Szerinte a szöveg retorikája azt sugallja, hogy az antikommunizmussal együtt jár egyfajta kódolt antiszemitizmus és egy nem is olyan kódolt antiliberalizmus.[12] Később újabb kritikák fogalmazódtak meg, amikor az alkotmány 2013-as módosítása kimondta, hogy a kommunizmus alatt elkövetett politikai bűnök nem évülnek el.

A II. világháború előtti alkotmányosság visszaállításának megítéléséről folyó vitákat azonban nemcsak a retorikai pontatlanság, a pártpolitikai viták és egy mélyen megosztott értelmiségi elit egymás iránti bizalmatlansága gátolja, hanem a korábban érinthetetlennek tekintett téma széles körű tudományos vizsgálatának hiánya is. Az 1947/49-es kommunista hatalomátvételt követően a tudomány úgy tekintett a magyar alkotmányosság fejlődésének kutatására, mint egy, az ország jövője szempontjából haszontalan területre, illetve csak abban az esetben látta a kutatások hasznosságát, amennyiben azok a kommunista korszak előtti igazságtalanságokat leplezték le. Magyarországon csak az 1980-as években indult egy olyan kezdeményezés, amely azt célozta, hogy a közép- és kelet-európai országok törvényeit történeti és kortárs szempontból is összehasonlító alapon vizsgálják. 1989 óta egy projekt keretein belül öt kötetben jelent meg angol nyelven a középkori Magyar Királyság törvénykezése, de ezzel közel sem teljes még a kiadás.[13] Az a tény, hogy jelen könyv 2019-ben megjelent eredeti angol nyelvű kiadása volt az első olyan monográfia, amely angol nyelven taglalta a magyar alkotmányos gondolkodás történetét, rávilágít arra, hogy milyen kevés tanulmány jelent meg eddig a témában akár Magyarországon, akár külföldön.[14]

Magyar alkotmány(ok) – brit perspektívából

Ahogy a könyv is igyekszik bemutatni, Magyarország alkotmányos gondolkodásának fejlődése nem választható el az ország tágabb értelemben vett fejlődésétől. A magyar alkotmányos szemlélet mérföldkövei mindig is a történelmi töréspontokhoz, restaurációs törekvésekhez és szembenállásokhoz kötődtek, amelyek nem csupán a törvények és kormányzati intézmények változását jelentették, de a politikai kultúra nyelvének és gyakorlatának átalakulását is. A könyv nyolc fejezete időrendi sorrendben vizsgálja, hogy a történeti alkotmány kialakulása pontosan hogyan is ágyazódott bele Magyarország politikájának évezredes történetébe, a kora középkortól a 20. század közepéig, amikor is a kommunista hatalomátvétel és az azt követő 1949-es írott alkotmány pozitivista jogszemlélete végérvényesen szakított az addigi történeti-alkotmányos hagyományokkal. Az utolsó két fejezet azt a kérdést járja körül, hogy vajon a történeti alkotmány visszaállítása helyes, illetve egyáltalán lehetséges irány-e az alkotmány fejlődése szempontjából. Jelen könyv brit és magyar kutatók közös gondolkodásával kívánja új szemszögből megvilágítani a hosszú múltra visszatekintő magyar alkotmányos hagyományokat azáltal, hogy ismerteti az olvasókkal a történeti alkotmány fejlődésének fontosabb fordulópontjait, amelyek persze máig jelentős tudományos és társadalmi viták tárgyát képezik az országban és a nemzetközi irodalomban is. A könyv összeállításakor kitűzött céloknak megfelelően a szerzők igyekeztek úgy megválasztani a könyvben taglalt témákat, hogy nagyobb hangsúlyt fektessenek Magyarország alkotmányos fejlődésének e szempontból, vagyis a történeti alkotmányosság folyamatos hagyománya szempontjából ritkábban vizsgált kérdéseire is.

Bár terjedelmi korlátok miatt részletesen nem tárgyalhatunk számos fontos kérdést a történeti alkotmány kapcsán, azért egy szerkesztett kötet bevezetője nem kerülheti el, hogy legalább néhány elvi kérdésről ne ejtsen szót, pláne, ha a szerzők kicsit kívülállóként is tekintenek a magyar alkotmány(ok) történetére. A brit szigetekről tekintve a magyar történeti alkotmány kapcsán elsőként is felmerül az a kérdés, hogy vajon helyesen tesszük-e egyáltalán, hogy egyetlen történeti alkotmányról beszélünk, miközben a magyar alkotmányosság története tulajdonképpen a jogfolytonosság megszakítottságának (és helyreállításának) a története? De ugyanilyen égető kérdésnek tűnik, hogy miként is tudunk egyáltalán alkotmányról beszélni, miközben évszázadokon át nem volt olyan általánosan elfogadott törvénykorpusz, amelyet alkotmánynak lehetett volna nevezni, sőt maga az „alkotmány” szó sem létezett?

Ahogy a továbbiakban látni fogjuk, az első magyar „alkotmányosnak” titulált törvényjavaslatok csak a 18. század végén jelentek meg, bár abban a korban sem volt konszenzus az „alkotmány” fogalmát, múltját és jövőjét illetően.[15] Többféle alkotmányos terv forgott közkézen a diétán, és a magyar politikai elit megosztott volt (egyebek között) egy modernebb, írott és felvilágosult eszményeken alapuló alkotmány, illetve a hagyományokon és rendi alapokon nyugvó „ősi” alkotmány támogatása között. Bár a nemesség zöme inkább egy „ősi” alkotmány mellett voksolt volna, a radikális nemesi reformerek és demokraták véget akartak vetni a Habsburgok uralmának és a nemesi privilégiumoknak egy új alkotmányos „köztársasággal”. Ez utóbbi csoportosulás keserű kudarcot vallott, amikor a hatóságok lebuktatták a Martinovics Ignác vezette jakobinus mozgalmat, és kivégezték vezetőit anélkül, hogy a közvélemény széles körben értesült volna az alkotmányos terveik tartalmáról. Noha egy bő fél évszázaddal később a Kossuth vezette reformereknek az áprilisi törvényekkel (ideiglenesen) sikerült a polgári állam alapjait lerakni, ennek a sikernek az egyik oka az volt, hogy a reformerek az „ősi alkotmányra” apelláltak, miközben mélyreható reformokat foganatosítottak. A bécsi udvar viszont az áprilisi törvényeket a hatalom pillanatnyi termékének, és nem maradandó vívmánynak tekintette, ezért nem sokkal később fel is váltotta ezeket a törvényeket egy, a Habsburg Birodalom centralizációját és abszolutista monarchikus legitimitását szolgáló alaptörvénnyel, az úgynevezett olmützi, más néven oktrojált alkotmánnyal (Oktroyierte Märzverfassung). Annak ellenére, hogy ezen oktrojált alkotmány számos engedményt biztosított volna az 1848 előtti helyzethez képest (mint például a törvény előtti vagy a nyelvi és nemzeti egyenlőség), ez az alkotmányos törekvés sem bizonyult maradandónak: a szabadságharc miatt elhalasztották, aztán 1851-ben a bécsi udvar hatályon kívül helyezte azt.[16] Miután leverték az 1848–49-es szabadságharcot, az udvar újra igyekezett Magyarországot beolvasztani egy centralizált Habsburg Birodalomba – utólag visszatekintve eredménytelenül. Az is igaz ugyanakkor, hogy az 1867-es kiegyezés sem volt a szó szoros értelmében vett modern alkotmány: a támogatói számára azért tűnt legitimnek, mert jogfolytonosságot biztosított azzal, hogy a dietalis tractatust (az ország és az uralkodó közötti egyezkedés szokását), illetve Magyarország részleges szuverenitását visszaállította.[17] A kiegyezés ellenfelei, vagyis a 48-asok viszont illegitimnek tartották azt, mert ez a folytonosság nem volt teljes.

Ez a nézeteltérés arra is rávilágított, hogy az alkotmány normarendje ebben a korszakban nem a kiegyezés egyes pontjain nyugodott, hanem a „történeti alkotmány” eredeti felfogásából eredt, amely, ahogyan fent már említettük, nem egy kodifikált/kartális, hanem egy joghagyományon és szokásrenden alapuló alkotmány volt. Így tehát a kiegyezés, bár a 19. századi magyar politikatörténet egyik legjelentősebb teljesítménye volt, a kortársak számára nem jelentette a magyar alkotmány teljességét, hiszen a magyar alkotmány eredete a kor felfogása szerint a 19. századnál sokkal régebbre nyúlt vissza, magába foglalva olyan távoli jogi aktusokat is, mint például a 1222-es Aranybulla, Werbőczy Hármaskönyve, vagy éppen a Pragmatica Sanctio. Az I. világháború utáni viharos időszakban radikálisan különböző alkotmányfelfogások ütköztek egymással: 1918 őszén kikiáltották a népköztársaságot, nem sokkal később, 1919 júliusában a kommunisták elfogadták Magyarország első írott alkotmányát, de ezek az újítások csak rövid időre maradtak érvényben, és leginkább csak papíron léteztek. A Tanácsköztársaság bukása után, a Horthy-korszakban számos tudományos és politikai vita közepette újra felszínre került az „ősi” alkotmány mint irányadó elv. A Monarchia és az ország szétesése, valamint az államforma drasztikus változásai miatt egyesek szerint helyrehozhatatlanul sérült a történeti alkotmány jogfolytonossága.

A két világháború között a jogi és politikai intézményeket végül helyreállították. Például a régi törvények és rendeletek korpuszai újra hatályosak lettek, a megyék kormányzati apparátusa újra felállt, és a régi országgyűlés főrendiházát (megreformálva és Felsőháznak átnevezve) szintén helyreállították. Sőt a királyságot mint államformát is visszaállították, miközben Horthyt soha nem koronázták meg, maradt kormányzó. Az 1920-ban létrehozott kormányzói intézménynek egyébként számos ismert előfutára volt már a magyar történelemben.[18] Ennek ellenére számos kortárs számára világos volt, hogy 1920-tól lényegében új alkotmányos rendszer jött létre, és hogy a közjogi alapintézmények sok tekintetben inkább csak retorikai és szentimentális szinten kötődtek az „ősi” alkotmányos előzményekhez, semmint a gyakorlatban. Az államforma körüli tisztázatlanság a „magyar királyi köztársaság” elnevezés egyre gyakoribb, enyhén szarkasztikus alkalmazásában is tükröződött, miközben a „király nélküli királyság” paradoxonja jó alapot adott a vitára. Ahogy a legitimista jogász, Farkas Tibor (1883–1940) fogalmazott: „Én király nélküli királyságot elképzelni nem tudok, mint ahogy nem tudok elképzelni aranypengőt sem arany nélkül és nem tudok elképzelni nemzeti egységet a lelkek egysége nélkül.”[19] A különös helyzetet külföldön is érzékelték, és az észrevételek egy máig is élő anekdotává sűrűsödtek össze, miszerint Magyarország ebben a korban egy olyan „király nélküli királyság, amelyet egy flotta nélküli tengernagy kormányoz”.[20]

Így tehát nem meglepő, hogy a 19. században is akut közjogi kérdés érzékeny pont maradt a két világháború közötti évtizedekben, és ez gyakran feszült és heves vitához vezetett még az alkotmányjogászok között is. Ilyen volt például a politikai vihart is kavaró 1931-es Eckhart-vita. A „ősi” alkotmányhoz való ragaszkodás viszont nem szorítkozott csupán a jogtudósokra vagy a politikai elitre, ahogy Babits Mihály is észrevételezte 1939-ben:

„A magyar viszont ebben a változó világban »posztulál« valami állandóságot. Elsősorban már országának állandóságát. Ez a »szent korona területe«, egységes és változhatatlan, ezer esztendő óta. […] Ugyanily eszményi állandóság az alkotmány, a magyarságnak mintegy erkölcsi területe és birtokállománya. Ez ismét szilárd pont a világegyetemben. Az alkotmányt ezerszer megsérthetik, kormányozhatnak nélküle vagy ellene. Ha századokig tart is így, az igazi magyar az alkotmányt akkor is élőnek és érvényesnek fogja tekinteni. Ragaszkodik a »közjogi fikcióhoz«.”[21]

Mint utólag kiderült, az csakugyan „közjogi fikció” volt, hogy a szélsőjobb és szélsőbal politikai erőknek az ősi alkotmány áthághatatlan gátat állított volna.[22] A fasiszta ideológia például minden további nélkül használta fel saját céljaira az ősi alkotmányosság retorikáját, miközben azért az is kiderült, hogy az ősi alkotmányosság biztosítékát jelentő parlamenti szuverenitást 1944-ben a náci Németország, majd 1948-ban a kommunisták számolták fel.[23] Az 1989-es rendszerváltás idején ezért érthető módon keltek újra életre az alkotmányról és a történeti alkotmányosságról szóló viták.

Még ennek a merőben vázlatos történelmi áttekintésnek a fényében is félrevezető volna azt állítani, hogy ez a könyv csak az újkori magyar alkotmánytörténetről és az írott magyar alkotmány(ok)ról szólna. Jóllehet a kommunisták ragaszkodtak ahhoz a felfogáshoz, hogy hatalomra kerülésük előtt az íratlan alkotmányosságra való hivatkozás kizárólag egy „feudális játszma” része volt, azonban ez a szűk ideológiai értelmezés nem ad megfelelő súlyt annak a ténynek, hogy a magyar jogrendszer, legalábbis a viharos 20. századot megelőzően, sok tekintetben összhangban állt a korabeli európai jogi normákkal is. Gondolhatunk itt például a törvényhozó intézményekre (örökös király, megválasztott alsóház, nemesi elitből álló felsőház), amelyek hasonlóan működtek számos más európai alkotmányos királyságban és félig demokratikus parlamentáris rendszerben. Ezenfelül más európai országokhoz hasonlóan a bíróságoknak volt egy bizonyos fokú függetlensége, és a törvényeket és minisztériumi rendeleteket is hasonlóan kodifikálták és publikálták. Természetesen más országokban is előfordult, hogy nem létezett írott alkotmány, ennek ellenére ezek mégis széles körben elfogadott jogrendszerek voltak. Nagy-Britanniának például a mai napig nincs írott alkotmánya, mégis számtalan szakértő elismerte a szigetország alkotmányos jellegét és az állítólagosan jól működő „fékek és ellensúlyok” rendszerét. Emiatt éppen Nagy-Britanniában nagy népszerűségnek örvendett az „íratlan alkotmány” kifejezés, amely Walter Bagehot, a tekintélyes 19. századi brit alkotmányjogász szerint „a House of Commons könyvtárának teljes állományából áll”.

Ennek fényében nem meglepő, hogy a 20. század kiemelkedő brit származású Magyarország-szakértője, Carlile Aylmer Macartney is természetesnek vette a magyar történeti „íratlan alkotmány” koncepcióját. Sőt, Macartney tömör leírása jó kiindulópontul szolgálhat Magyarország történeti alkotmányának mai értelmezéséhez is: szerinte a történeti alkotmány „törvények, előjogok és kiváltságok olyan csomósodási pontja, amely az uralkodó és a nemzet alkufolyamatainak, egyoldalú döntéseinek és engedményeinek ősi magva körül alakult ki”.[24] Macartney definíciója azt sugallja, hogy a történeti alkotmány egyes részei szerves egységgé állnak össze. Ez a felfogás jól tükrözi azt az általános vélekedést, amely szerint Magyarország jogi fejlődése organikusan és elválaszthatatlanul összekapcsolódik az ország tágabb értelemben vett történelmével. Ezzel a meghatározással viszont Macartney egyfajta koherens és konszenzuson alapuló jelenségként festi le a történeti alkotmány működésmódját, ami nyilvánvaló idealizálás, miközben közismert tény, hogy a történeti alkotmány körül soha véget nem érő csatározások dúltak.

A történeti alkotmány körüli viták során ráadásul egy olyan álláspont is kikristályosodott, amely szerint Magyarország alkotmányos fejlődése olyan radikális politikai szakításokat szenvedett el, amelyek ellehetetlenítették az alkotmány kontinuitását. Ilyen események voltak például Magyarország három részre szakadása az 1526-os mohácsi vereség után, az 1848–49-es forradalom kitörése, majd a Függetlenségi nyilatkozat kihirdetése, az 1867-es kiegyezés, és 1918–1919-ben az ország „megcsonkítása” az egymást követő forradalmak közepette. Ezen töréspontokat figyelembe véve egyesek szerint a történelmi fordulópontokat követően nemcsak új rendszerek, hanem egészen új alkotmányok jöttek létre. E felvetés kapcsán is érdemes megvizsgálni azt, hogy Magyarországnak valóban egyetlen történeti alkotmánya volt, vagy esetleg az a helyzet, hogy a fent említett töréspontok miatt inkább többes számban – magyar alkotmányokról – kell valójában beszélnünk. A jelen kötet szerzői a történeti alkotmány fogalmára, illetve a jogfolytonosság és megszakítottság alternatívájára fókuszálva többek között erre a kérdésre is megpróbálnak válaszolni, a saját korszakuk szempontjából.

A kötet tartalma

A második fejezetben Martyn Rady azt állítja, hogy a középkorban az „alkotmány” fogalom még nem létezett, és a királyság legfőbb jogi intézményei, az uralkodó és az alattvalók viszonya, illetve a mindenkori király alapvető jogai és kötelezettségei inkább az „alkudozás” tárgyai voltak. Nem véletlen, hogy a közjogi kérdések sok tekintetben tisztázatlanok maradtak, az öröklési jogtól a kialakulóban lévő szokásjogig. Ezenfelül a viszonylag rendszeres országgyűlés csak a 15. század közepére alakult ki: ekkoriban ugyanis már nemcsak alkalmanként összeülő tanácsként működött, hogy a királyi öröklés kérdését tárgyalja, hanem egyben a törvénykezés is „egyezményes úton” folytatódott ezeken a gyűléseken, amelyek során az uralkodó javaslatait az országgyűlés megvitatta, módosította vagy kiegészítette, esetleges panaszokkal pedig az uralkodóhoz fordulhattak jogorvoslatért.[25] Ugyanakkor Rady hangsúlyozza, hogy a törvény, amelyet az ország megannyi bírósága követett, nem írott jogforrásokból származott. Vagyis a bíróságok által követett eljárást „nem írta elő vagy rögzítette semmilyen norma”.[26] Ahogy Európa más tájain is, a középkori magyar törvényeket, és így az ország alkotmányának alapját, továbbra is „a szokások alakították” – ahogy Péter László fogalmazott.[27] Rady szerint ugyanakkor „a jogászi értelmezés alakította ki a szokásokból a szokásjogot, ami egyben rendszerezte és megfelelő szókincset is kölcsönzött ennek a szokásjognak”. A gyorsan változó politikai körülmények miatt azonban „torzulások, ellentmondások és instabilitás” jellemezte a magyar jog – és tágabb értelemben a magyar alkotmány – fejlődését a középkorban és a kora újkorban.[28]

Mint ismeretes, Werbőczy István történelmi jelentőségű szokásjogi gyűjteménye, az 1517-es Tripartitum tette lehetővé, hogy a szokásjog megszilárduljon, és egészen a 19. századig biztos alapot adjon a magyar törvénykezésnek. Európa más országaival ellentétben Magyarországon a szokásjogot nem írta felül teljeskörűen az írott jog. Ugyanakkor az is igaz, hogy a Tripartitumot, a magyar joghagyomány legfontosabb mérföldkövét 1848-ig egyetlen király sem szentesítette pecsétjével. Werbőczytől származott az a gondolat, amely alapján a Szent Koronából az államhatalmat jelképező szimbólum lett, ideértve a királyság területi egységét, és azt a misztikus köteléket is, amely Werbőczy szerint a Koronát az országgal összeköti úgy, hogy „egyik nincs a másik nélkül”. Rady szerint a politikailag is aktív Werbőczy „két, szokásjogból nem eredeztethető következtetést von le” ebből a kapcsolatból: „az uralkodó megválaszthatóságát és a nemesség jogát, hogy ellenálljon az uralkodóval szemben”. A mohácsi vereséget követően, vagyis körülbelül tizenkét évvel azután, hogy Werbőczy megírta a Tripartitumot, annak alkotmányos újításait megpróbálták a gyakorlatban is kamatoztatni.[29] Habár Magyarország lényegében megtartotta autonóm státuszát, a rendek pedig megőrizték hatalmukat a mohácsi vész után is, a Habsburg uralkodók jelentős, hivatalukból fakadó előjogokat szereztek velük szemben. Így például törvény-előterjesztési és vétójoguk volt, de akár összehívhatták, felfüggeszthették vagy fel is oszlathatták az országgyűlést.[30] Mindazonáltal, ahogy Szijártó István fogalmaz a 18. századi magyar alkotmány történetéről szóló fejezetében, a Habsburgok szándéka annyi volt, hogy adót szedjenek és alkalomadtán sereget toborozzanak az olykor engedetlen nemességből, hogy fenntartsák a birodalom nagyhatalmi státuszát. Ez a gyakorlatias törekvés viszont sokszor lehetőséget adott az országgyűlés számára, hogy engedményeket csikarjon ki magának, és megőrizze a nemesség történelmi előjogait az együttműködésért cserébe. Péter László szavaival élve ez az országgyűlés és az udvar közötti intézményes „bipolaritás” kényszerítette bele a feleket a folytonos alkukba (tractatus), amely egészen a Habsburg Birodalom 1918-as megszűnéséig jellemezte Magyarország alkotmányos működését.[31]

Ahogy Philip Barker a negyedik fejezetben kifejti, II. József uralkodása nemcsak reformkísérletei miatt volt igencsak vitatott, hanem azért is, mert ebben az időben a felvilágosodás új eszméiről egyre szélesebb körben tárgyaltak Magyarországon, átalakítva egyebek között a meglévő politikai szókincset is. Az új eszmék egyike volt az „alkotmány” fogalma, amely körül példátlan méretű társadalmi vita alakult ki az egész országban. Az 1790–91. évi országgyűlés során merült fel az alkotmány szó ebben az alakban (az alkot szóból), ami arra utalt, hogy az egyes, külön jogterületekre kiható rendeletek és ediktumok egy összefogó egységet alkottak. De vajon az amerikai és francia forradalmi alkotmányok korában milyen volt egy efféle alkotmány gondolatának fogadtatása Magyarországon? Egyrészt a II. József központosító kísérletével szembeni ellenkezés egy újfajta magyar nemzeti érzületet teremtett, amely az uralkodó abszolutista törekvéseivel szemben állóként határozta meg magát. Másrészt ez a nemzeti érzület a „nemzeti karakter” külső jegyei (nyelv, viselet) iránt való lelkesedésben is megmutatkozott – 1791-ben meg is született a törvény, amely szerint az országgyűlési jegyzőkönyvet nemcsak latinul, hanem magyarul is rögzíteni kellett. Még a magyar nemesség nőtagjai is jelezték, hogy szeretnének részt venni a politikai életben, ha nem is aktívan, legalább a karzatról figyelve az országgyűlés ülésein.[32] A magyar politika újonnan megjelenő hazafias jegyeit azonban korántsem szabad úgy tekinteni, mint ha a „nemzeti alkotmány” megalkotására törekvő szándék politikai konszenzuson alapult volna. Míg radikális reformpolitikusok szűk csoportja az újonnan elfogadott európai és amerikai írott alkotmányok mintájára kívánta megreformálni a „nemzetet” (általában a francia alkotmányosság egalitárius szellemében), a nemesség jó része inkább egyfajta „ősi alkotmányhoz” akart visszatérni, amely a magyar szokásjogi rendszer szerves fejlődésének eszméjére támaszkodott. Ugyanakkor még az úgynevezett „ősi alkotmány” fogalma sem volt egységes, hiszen a különböző politikai körök saját ideológiai és polemikus céljaik mentén konstruálták saját történelemolvasataikat. Végül azonban II. Lipót halálát követően (aki az alkotmányos uralkodás feltétlen híve volt), a Habsburgok és a forradalmi Franciaország közti kapcsolat elmérgesedésével az emancipációs eszméken alapuló írott alkotmány támogatóit nemcsak a hatalom, de a nemesség többi része is elítélte. 1795. május 20-án kivégezték Martinovics Ignácot, aki a föderális elveken nyugvó írott alkotmány bevezetésének élharcosa volt, és aki a magyar „jakobinusokat” vezette, ezzel pedig egy nemzedékre elfojtottak mindennemű radikális alkotmánypárti reformtörekvést.

Az etnikai alapú nacionalizmus magával ragadó, néha könyörtelen logikája azzal kezdett erősödni, hogy elterjedt a híre az Európán végigsöprő 1848-as forradalomhullámnak. Ezenfelül Magyarországon az is fűtötte az uralkodó elleni indulatokat, hogy úgy érezték, a törvény az ő oldalukon áll. Kossuth Lajos, aki ekkor az országgyűlési ellenzék legmeghatározóbb alakja volt, úgy fogalmazott egy, az udvarnak címzett beszédében 1848. március 3-án, hogy „Felséged birodalmi kormánya nem lévén alkotmányos irányú, úgy kormányunk önállását, mint alkotmányos életünket paralisálta”.[33] Hörcher Ferenc jelen kötet ötödik fejezetében amellett érvel, hogy az 1848-as tavaszi eseményeket „törvényes forradalomként” kell értelmeznünk, hiszen az országgyűlés a szokásoknak megfelelően és az udvar jóváhagyásával ülésezett, amikor sok szempontból átalakította az országot. Kiemeli továbbá Kossuth vezetői képességeit, akinek az „áprilisi törvények” néven híressé vált reformjavaslatai megtestesítették azt a nemzeti liberális víziót, amely elsöpörte Magyarország feudális berendezkedését, és saját kormányt adott az országnak, amely immár nemcsak az uralkodónak, hanem a parlamentnek is felelős volt.

Az 1867 és 1905 között egymást követő, úgynevezett „67-esek” által vezetett kormányok mind támogatták a kiegyezést, amelyben az „ősi alkotmány” visszaállítását látták, hiszen úgy hitték, hogy ez a lépés jogilag is elismerte az autoritásukat. Ugyanakkor eltökélt szándékuk volt a királyság újjáépítése is, hogy visszanyerjék az ország régi nagyságát. Ahogy Cieger András is kifejti a hatodik fejezetben, bizakodásuk hamar elillant, és egyre inkább úgy tekintettek a jog intézményeire, mint a kormányzat autoritásának fenntartására alkalmas eszközökre, nem pedig a jog széles körű kiterjesztésének lehetőségére. A megújult parlament viszont minden évben számos törvényt fogadott el, hiszen egy modern ország megteremtésének igénye egyre több reform bevezetését tette szükségessé. Így a liberális elit olyan mérföldkövet jelentő reformokat vezetett be – többek között az oktatást, a házasságot, a válást és a felekezeti kisebbségeket illetően –, amelyek nemcsak az ország újjáépítését, hanem a jogrend átszervezését is szolgálták. Mindazonáltal sok olyan, hanyagul meghozott törvényt is elfogadtak, amelynek a kidolgozását elsiették, joghézagok maradtak a szabályozásban, a kormányzat pedig egyre több miniszteri rendelettel igyekezett pontosítani a jogszabályokat, vagy meglévő jogszabály hiányában megpróbálta rendelettel pótolni azokat. Ezek a miniszteri rendeletek a szokásjog szerint csak addig maradtak érvényben, amíg a parlamenti törvényhozás felül nem írta őket. Erre azonban ritkán volt példa. Továbbá, még ha a parlament szentesített is egy törvényjavaslatot, a kormány sokszor figyelmen kívül hagyta a törvényalkotók döntését. Ez történt az 1868-as nemzetiségi törvények esetében is, amely igyekezett volna kiegyezni az elégedetlenkedő nemzetiségekkel, azonban a későbbi kormányok túlzottan is megengedőnek látták a törvényjavaslatot.

Thomas Lorman is arról ír a hetedik fejezetben, hogy a kormányzatok 1867 után előszeretettel éltek (és éltek vissza) a jogi keretrendszer „rugalmasságával”, ami általában csak felhatalmazást jelentett a végrehajtó hatalom számára, nem pedig korlátozást. A jogi ügyeskedésekről azonban gyakran elterelte a figyelmet az ország nagy iramú gazdasági növekedése, és a gyors fejlődésnek hála megszületett egyfajta nemzeti büszkeség az országban, amelynek betetőzése az 1896-os nagyszabású millenniumi ünnepség volt. A magyar politikai elit azonban továbbra is nyílt konfliktusban állt a bécsi udvarral, amely nemcsak a külpolitika és a birodalmi hadsereg felett rendelkezett, de az uralkodó nevezte ki a kormányzat minisztereit is. A magyar politikai osztály közös célját, amely saját hatalmuk megőrzése és a bécsi udvarral szembeni előjogok megvédése volt, a kiegyezés keretein belül lehetett csak elérni, azonban a kiegyezést kidolgozó Deák Ferenc sikereit egyetlen későbbi magyar politikus sem tudta megismételni. Bár a sokszor civakodásba torkolló viták révén azért bizonyos kérdésekben sikerült kivívni az udvar beleegyezését, a viszálykodás lassan elmérgesítette az osztrák és a magyar fél közti viszonyt. Ilyen nyugtalan állapotok között pedig választójogi reformokról sem lehetett szó egészen 1917-ig, hiszen mindkét fél tartott tőle, hogy egy esetleges törvénymódosítás a másik fél hatalmi státuszának kedvezne, esetleg túlságosan kedvezne a nemzetiségeknek, illetve a társadalom alacsony sorban élő tömegeinek (ideértve a szegényeket, a tanulatlanokat vagy a nőket), akikkel kapcsolatban pedig attól féltek, hogy szenvedélyes fellépésük kezelhetetlen és destruktív társadalmi mozgalmakhoz vezetne. Minden negatívuma ellenére azonban a későbbi generációk idealizálták ezt a korszakot, a közvélemény a kiegyezést Magyarország páratlan aranykorával azonosította, hála az ipari fejlődésnek, a városiasodásnak, az infrastrukturális fejlesztéseknek és a kulturális megújulásnak.

Az I. világháború után a történeti Magyarország szétdarabolása, a Habsburg-ház trónfosztása és az egymást váltó forradalmi és ellenforradalmi kormányzatok tulajdonképpen felszámolták az addigi ősi alkotmányt. Mindazonáltal – ahogy a nyolcadik fejezetben Szabó István is kifejti – a Habsburg-ház restaurációjának kérdése gyakran felmerült az ország „jogfolytonossága” körül kialakuló tágabb diskurzusban is, hiszen egyesek szerint ezt a folytonosságot az I. világháború utáni forradalmi változások erőszakosan szakították meg. Szabó István szerint, habár az 1920. évi I. törvény képtelen volt formálisan is visszaállítani a jogfolytonosságot, mégis egyfajta „gyakorlati” vagy de facto folytonosságot teremtett az 1918 előtti történeti alkotmánnyal. Az uralkodó és az ország közötti intézményes bipolaritás lényegesen csökkent a két háború között. Az új parlament képtelen volt megegyezni abban, hogy ki üljön a IV. Károly után megüresedett trónra, így Horthy Miklóst nevezték ki kormányzónak, aki régensként megkapta a királyi hatalom jogköreinek egy részét, de aki kezdetben kifejezetten távol tartotta magát a napi politikától, nem lépett fel miniszterelnökeivel szemben akkor sem, amikor ízléstelennek tartotta politikájukat.[34]

1945-ben, a Vörös Hadsereg bevonulása után hatalomra jutó pártoknak egy elszegényedő, traumatizált országot kellett irányítaniuk, amely méretét tekintve is újra az I. világháború után kijelölt határai közé zsugorodott. Reménykeltő fordulatnak látszott viszont a Független Kisgazdapárt vezette koalíciós kormány megalakulása az aránylag szabad 1945-ös választásokat követően, amelynek során a Kommunista Párt csupán a mandátumok 17 százalékát gyűjtötte be. A kormányzat meggyőződése szerint új jogi keretrendszerre volt szükség az ország újjáépítéséhez. Ezt volt hivatott biztosítani az 1946. évi I. törvény, amely kimondta, hogy az ország államformája a köztársaság, amely garantálja állampolgárainak egyenjogúságát. Fekete Balázs azonban a kilencedik fejezetben kifejti, hogy ez a törvény – amely elsősorban a köztársasági elnöki tisztség és a törvényhozás közti hatalmi egyensúly megteremtését igyekszik rögzíteni – tulajdonképpen a „történeti alkotmány” szellemében született meg. Továbbá a törvénycikk terjedelmes miniszterelnöki indoklása is megmutatja, hogy az új jogi keretet szabályozó törvény milyen erős szálakkal kötődik az alkotmányosság történeti hagyományaihoz.

Fekete azt is leírja fejezetében, hogy a Magyar Kommunista Párt már 1946-ban is manipulálta a politikát, illetve eltért az addigi jogi normáktól, 1947–49-es hatalomátvételét követően pedig kegyetlen diktatúrát vezetett be az országban. Új alkotmánya, amely 1949-ben lépett hatályba, elveiben gyakran eltért a magyar hagyományoktól, hiszen a Szovjetunió 1936-os kommunista alkotmányáról modellezték, sőt sok esetben másolták azt. Nem beszélve arról, hogy számos politikus és bíró, akiknek munkáját az alkotmány útmutatása határozta meg, igyekeztek a kommunista hatalomátvételt megelőző alkotmányos szokásoknak és törvényeknek még az emlékét is kiirtani. Mindezek ellenére is érvényben maradtak a régi jogi keretrendszer bizonyos szegmensei, hiszen például új polgári törvénykönyvet egészen 1959-ig nem fogadtak el, és a törvényhozók még az új törvényszöveg elfogadását követően is megtartottak néhány elemet a régi törvénykönyvből. Ilyen például az öröklés hagyományos eljárásának megtartása, pedig az jelentősen ellenkezett a szocialista elvekkel.[35] Azonban az új alkotmány tulajdonképpen csak szemfényvesztés volt. A totalitárius kommunista rezsim nem tűrte az állampárt hatalmának bárminemű korlátozását. A választásokat manipulálták, a bíróságok a kommunista párt önkénye szerint működtek, a hatalom pedig semmibe vette a lakosság szabadságjogait, ha azt úgy látta jónak.

A kommunista diktatúra összeomlásával az 1949-es alkotmányt megreformálták, bár jól ismert tény az is, hogy az alkotmányozó atyák 1989-ben csak ideiglenes alkotmányban gondolkodtak, arra számítottak, hogy a rendszerváltást követően majd egy új alkotmányt fogadnak el. Ahogy szinte minden más területen, úgy az alkotmányozás kérdése kapcsán sem sikerült azonban a későbbiekben konszenzust teremteni, vagy kompromisszumot kötni. Több sikertelen kísérletet követően végül a Fidesz–KDNP kétharmados győzelme teremtette meg egy új alkotmány elfogadásának lehetőségét. A Fidesz–KDNP által „fülkeforradalomnak” nevezett választási győzelem után az új Alaptörvény hivatalosan is visszaállította a már említett jogfolytonosságot az 1944 előtti történeti alkotmánnyal. A történeti alkotmány helyreállításának lehetőségéről és lehetetlenségéről Pócza Kálmán értekezik a tizedik fejezetben.

A történeti alkotmány helyreállítása azonban mindeddig nem jelentette azt, hogy visszaállították volna a monarchiát, a kormányzói státuszt, a kétkamarás parlamentet, a háború előtti választójogi törvényeket, a vármegyerendszert vagy bármilyen más, II. világháború előtti törvényt vagy szokást. Sőt, az Alaptörvény tiszteletben tartotta a kerekasztal-tárgyalások eredményeit, az 1990-es első szabadon választott kormány döntéseit, illetve az 1949 után elfogadott jogszabályok is hatályban maradtak, hacsak nem érvénytelenítette azokat konkrét rendelkezés. Továbbá Magyarország bíróságai sem hoztak olyan döntést, amely az 1944 előtti jogi keretrendszerre hivatkozott volna. Persze ezek a szempontok nem zárják ki, hogy a jövőben határozottabb módon érvényesüljön a történeti alkotmány helyreállítására irányuló törekvés. De mégis milyen jelentőséggel bírhat egy ilyen kísérlet? Csupán politikai célok mentén igyekeznének létrehozni egy, az ideológiai elkötelezettségek alátámasztására „felhasználható” múltat? Esetleg tanulsággal is szolgálhat a történeti „alkotmányosság” fejlődésének vizsgálata? Az ilyen és ehhez hasonló kérdések megválaszolásához elengedhetetlen Magyarország jogtörténetének teljesebb megismerése, és a történeti alkotmány helyreállításának megítéléséhez is szükséges a különböző érvek és ellenérvek ismerete – ez a könyv pedig éppen ebben kíván segítséget nyújtani.

Csak akkor érthetjük meg tehát, miért lett ilyen aktuális politikai kérdés a történeti alkotmány, ha kellő figyelmet fordítunk a történelmi és regionális kontextus feltárására is. Ahogy a jelen könyv is bemutatja, Magyarország jogtörténeti fejlődését 1526 és 1918 között alapvetően meghatározta az egész Habsburg Birodalom fejlődése, amely területét tekintve tulajdonképpen megfelel a ma oly sokat emlegetett közép-európai térségnek.[36] Bár Magyarország hosszú időn át sikeresen megőrizte alkotmánya sajátos természetét, a törvények és kormányzatok közti kapcsolat jellegét mindig befolyásolta a tágabb regionális kontextus. Ilyen értelemben az új alkotmányos keretrendszerek bevezetése 1918–19-ben és 1945-ben más, az I. és a II. világháború után bekövetkező, hasonló irányú közép-európai törekvések mintáját is tükrözte.[37] Így hát nem meglepő az sem, hogy a történeti alkotmány helyreállítása Magyarországon egy időben következett be a történelmi folyamatok szélesebb körű újraértékelésével Közép-Európában, amelynek igénye egyre erősödött a kommunista rendszerek 1989-es bukását megelőzően és azt követően is. Ha más nem is, a magyar történeti alkotmányra irányuló érdeklődés azt sugallja, hogy a jogrend és a széles értelemben vett kormányzat közti viszony Közép-Európában továbbra is vitatott.

Felhasznált irodalom

Babits Mihály: A magyar jellemről. In Szekfű Gyula (szerk.): Mi a magyar? Budapest, Magyar Szemle Társaság, 1939. 37–86.

Bak, János M.: Introduction. In Martyn Rady (szerk.): Custom and Law in Central Europe. Cambridge, Cambridge University Press, 2003. 1–12.

Bánkuti, Miklós – Gábor Halmai – Kim Lane Scheppele: Disabling the Constitution. Journal of Democracy, 23. (2012), 3. 138–146. Online: https://doi.org/10.1353/jod.2012.0054

Beller, Steven: Including the Middle: A Response to R. J. W. Evans. Central Europe, 1. (2003), 2. 169–177. Online: https://doi.org/10.1179/ceu.2003.1.2.169

Evans, Robert John Weston: Austria, Hungary and the Habsburgs. Oxford, Oxford University Press, 2006.

Evans, Robert John Weston: Central Europe, Past and Present. Central Europe, 1. (2003), 2. 163–167. Online: https://doi.org/10.1179/ceu.2003.1.2.163

Képes György: Regent without a King? Nicholas Horthy’s Position as ’Governor’ in the Light of Hungarian Constitutional History. In Medzi Trianonom a retribúciou Slovensko-maďarské vzťahy z právneho pohľadu. Between Trianon and Retribution Slovak-Hungarian Relations from Legal Point of View. Trnava, University in Trnava, Faculty of Law, 2021. 217–251.

Kis, János: Introduction. In Gábor Attila Tóth (szerk.): Constitution for a Disunited Nation. On Hungary’s Fundamental Law. Budapest – New York, CEU, 2012. 1–24.

Macartney, Carlile Aylmer: Hungary. London, Ernest Benn, 1934.

Magyarország Alaptörvénye, Nemzeti hitvallás. Online: https://net.jogtar.hu/jogszabaly?docid=a1100425.atv

Marczali Henrik: Alkotmánytervezetek 1790-ben. Budapesti Szemle, 125. (1906), 351. 393–422.

Miru György: Szabadság és politikai közösség. Kossuth Lajos politikai alapfogalma. Budapest, Argumentum Kiadó, 2011.

Opinion on the New Constitution of Hungary (Adopted by the Venice Commission at its 87th Plenary Session, Venice, 17–18 June 2011). Online: www.venice.coe.int/webforms/documents/default.aspx?pdffile=CDL-AD(2011)016-e

Orbán: Gránitszilárdságú az alaptörvény. Mandiner, 2012. január 2. Online: https://mandiner.hu/cikk/20120102_orban_granitszilardsagu_az_alaptorveny

Orbán Viktor: Történelmi feladat volt az alaptörvény megalkotása (Előadás a „Párbeszéd és Identitás” című konferencián 2015. április 24-én Budapesten). Online: http://2010-2015.miniszterelnok.hu/beszed/tortenelmi_feladat_
volt_az_alaptorveny_megalkotasa

Paksy Zoltán: Nagypolitika kicsiben: parlamenti választás és társadalmi háttere Zalaegerszegen 1935-ben. Korall, (2004), 17. 88–106. Online: http://epa.oszk.hu/00400/00414/00012/pdf/04paksyzoltan.pdf

Péter, László: Die Verfassungsentwicklung in Ungarn. In Helmut Rumpler – Peter Urbanitsch (szerk.): Die Habsburgermonarchie 1848–1919. VII. kötet. Verfassung und Parlamentarismus. 1. Verfassungsrecht, Verfassungswirklichkeit, zentrale Repräsentativkörperschaften. Wien, Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 2000. 239–540.

Péter, László: East of the Elbe. The Communist Takeover and the Past. In Robert B. Pynsent (szerk.): The Phoney Peace. Power and Culture in Central Europe 1945–49. London, School of Slavonic and East European Studies, 2000.

Péter, László: The Primacy of Consuetudo in Hungarian Law. In Martyn Rady (szerk.): Custom and Law in Central Europe. Cambridge, Cambridge University Press, 2003. 101–112.

Rady, Martyn: Customary Law in Hungary. Courts, Texts and the Tripartitum. Oxford, Oxford University Press, 2015.

Sakmyster, Thomas: Hungary’s Admiral on Horseback: Miklós Horthy, 1918–1944. New York, East European Monographs, 1994.

Schlett István: Elszalasztott lehetőség vagy zsákutca? Politikatudományi Szemle, 5. (1996), 1. 7–42. Online: www.poltudszemle.hu/szamok2/1996/1996_1szam/schlett.pdf

Schweitzer Gábor: Közjogi provizórium, jogfolytonosság, új közjogi irány. Az 1919/1920–1944 közötti magyarországi alkotmányjog-tudomány vázlata (I. rész). Közjogi Szemle, 7. (2014), 1. 8–17.

Szente Zoltán: Az Alaptörvény és az alkotmányos változások szakmai és tudományos reflexiói 2010 után. Fundamentum, 19. (2015), 2–3. 62–70. Online: https://epa.oszk.hu/02300/02334/00068/pdf/EPA02334_fundamentum_2015_02-03_062-070.pdf

Takács Péter: A király nélküli királyság. Jogtörténeti Szemle, 19. (2017), 3. 80–89.

Térfy Gyula (szerk.): Magyar Törvénytár. 1920. évi törvénycikkek. Budapest, Franklin-Társulat, 1921.

Martyn Rady

A jog és az ősi alkotmány a középkori
és kora újkori Magyarországon

Bevezetés

Csak a 18. század végén került előtérbe az a gondolat Magyarországon, hogy az uralkodó és a politikai nemzet viszonyát meghatározó számos különféle rendelkezést „alkotmányként” lehetne felfogni. Addig ugyanis a király és a politikai nemzetet alkotó nemesség közti jogviszony magánjogi, nem pedig közjogi jellegű volt. Werbőczy István 1517-ben kiadott törvénykönyve, a Tripartitum is könnyedén kötötte össze az uralkodó jogainak és kötelességeinek rögzítését a föld adományozásának szabályozásával, és a nemesek birtokait és vagyonát érintő törvényekkel. Werbőczy római jogon alapuló fogalmi felosztása személyi jogra, dologi jogra és perjogra viszont nem hagyott helyet egy mai értelemben vett „alkotmányos” vagy közjogi vitának. Werbőczy – és a munkásságát évszázadokon át követő jogászok – számára a jogágak mind a tágabb értelemben vett jog, vagyis iura részét képezték, amelyet viszont a szokásjog határozott meg.[38]

A régi magyar jogrendet azért nevezhetjük szokásalapúnak, mert a törvény autoritása a szokásokon és a joggyakorlaton vagy azon alapult, hogy mit is tartottak szokásnak vagy joggyakorlatnak.[39] Az írott jogot tulajdonképpen alárendelték a szokásoknak, legalábbis abban az értelemben, hogy az írott jog rendelkezéseinek hatékonysága elsősorban attól függött, hogy a gyakorlatban alkalmazták-e őket, avagy sem. Így azok a rendeletek, amelyeket nem alkalmaztak rutinszerűen, tulajdonképpen nem is voltak hatályosak. Ennek következtében a bíróságoknak kiemelt szerepük volt az élő jog meghatározásában, illetve annak megítélésében, hogy a rendelkezések közül melyek alkalmazhatók, melyek tekinthetők redundánsnak (fölöslegesnek), vagy éppen melyeket kell ténylegesen kikényszeríteni. Precedensjogról, vagyis a stare decisis fogalmáról azonban nem beszélhetünk, mivel korábbi ítéletekre ritkán hivatkoztak a perekben. Jogértelmezések vagy elvi alapokon nyugvó érvelések helyett a bíróságok az ülésező bírók legjobb belátása szerint ítélkeztek: azt mérlegelték, hogy mi lenne igazságos, célszerű, vagy éppen méltányos. Ebből kifolyólag sok esetben csak jelképesen vagy formálisan hivatkoztak a szokásjogra.[40]

Éppen ezért Magyarországon a szokásjog eklektikus volta miatt nem fejlődött ki egységes jogrend, hanem ehelyett olyan gyakorlatok egyvelege alakult ki, amelyek igen gyakran nem álltak egymással összhangban. Ahogy a középkori európai államokkal kapcsolatban általában, úgy Magyarország kapcsán is elmondható volt, hogy a szokásjog (Gewohnheitsrecht) számos, sokszor egymásnak is ellentmondó jogszokást (Rechtsgewohnheiten) tartalmazott.[41] De míg Európa más részein a római jog 16. századi recepciójának hatására megszületett az igény a jogszabályok formális, teljes kötőerővel bíró rögzítésére, addig Magyarországon nem érvényesültek ezek a római jogon alapuló tendenciák. Azok a kísérletek pedig, amelyek a törvények kodifikálása vagy a bírói döntések összefoglalójának egybegyűjtése révén kívánták megszilárdítani és egységesíteni a jogrendet, mind kudarcot vallottak: a szokásjogot alapvetően a képlékenység és a zavarosság jellemezte, mivel alkotóelemeinek meghatározását a változó körülményeknek és a bíróságok szintén változó összetételének (illetve szándékának) megfelelően folyton módosították.

Amit pedig ma közjognak neveznénk, az még a magánjognál is kevésbé alapult elméleti alapvetéseken, tartalmát tekintve pedig még változékonyabb volt. A fejezet további részei a középkori és kora újkori Magyarország legfontosabb intézményeinek átalakulásait, ellentmondásait és bizonytalanságait veszik sorra: a trónöröklési rendet, az országgyűlést, az ellenállási jogot és az úgynevezett nemesi szabadságjogokat. Fél évezrednyi idő alapvetően elegendőnek tűnik ahhoz, hogy kikristályosodjanak ezen intézmények vonatkozásában az alapvető szabályok. Csakhogy a probléma éppen az, hogy ez idő alatt sem sikerült egyezségre jutni az intézményekre, illetve az intézmények egymás közti viszonyaira vonatkozó szabályok tekintetében. A politikai szereplők között alapvető nézetkülönbségek álltak fenn a politikai alapintézményekre vonatkozó szabályokat illetően.

Trónöröklési rend

A közjogi rendszer legfontosabb aspektusa egyértelműen a mindenkori uralkodó kijelölésének rendje. Már a koronázási szertartás történetének korai szakaszában is rögzítették annak rendjét és nélkülözhetetlennek tartott elemeit. A királyt Székesfehérváron (később Pozsonyban) az esztergomi érseknek kellett megkoronáznia a Szent Koronával. Károly Róbertnek a 14. század elején csupán harmadik próbálkozásra sikerült minden elemében követni ezt az eljárást, és a törvények szerint csak ekkor válhatott Magyarország minden szempontból legitim királyává. De a tényleges öröklési jog, vagyis hogy ki támaszthatott jogos igényt a magyar trónra, már közel sem volt ennyire egyértelmű. A leszármazás, a közeli vérrokonság, az előző király jóváhagyása és a politikai közösség elismerése mind fontos szempontok voltak, de a mindenkori politikai körülményeken és a jelöltek alkalmasságán múlott, hogy mely tényezők játszottak döntő szerepet az örökös kiválasztásában.

Egy 14. századi példa jól mutatja ezen szempontok érvényesülésének egyik lehetséges módját. 1342. július 16-án meghalt Magyarország nagy hatalmú Anjou-királya, Károly Róbert (I. Károly). Öt nappal később elsőszülött fiát, az akkor még csak kamasz Lajost koronázták meg Székesfehérváron. Az eseményről a későbbi királyi krónika úgy számolt be, hogy az „Magyarország egész királyságának teljes nemessége és minden bárója egyhangú támogatásával és egyhangú akaratával, és a Szent Koronával” zajlott le. Világos, hogy a krónikás fontosnak gondolta kiemelni, hogy Lajost nem csupán a primogenitúra öröklési rendje tette alkalmassá a trónra, hanem a nemesség egyhangú támogatása és a megfelelő fejdísz is. Ezenfelül azt is fontos megfigyelni, hogy a krónikás nem rangsorolta ezt a három szempontot, hiszen mindegyik egyformán fontos követelménye volt a király autoritásának és az öröklési jognak.[42]

A tényezők ilyetén összemosásában azonban nincsen semmi szokatlan. A késő középkori Franciaországban is láthatunk ilyet, sőt az irodalomból is ismerős lehet, hiszen például Artúr király megkoronázásának módja is hasonló volt: a kard kihúzása a sziklából önmagában nem bizonyult volna elegendőnek a trónhoz, ahogy Merlin állította, és Artúr csak azért formálhatott jogos igényt a koronára, mert királyi leszármazott volt.[43] Magyarországon viszont idővel a királyválasztás elve lényegesen nagyobb hangsúlyt kapott. Ez a hangsúlyeltolódás annak a ténynek köszönhető, hogy Károly Róbert 1342-ben bekövetkezett halála után két évszázadon keresztül egyetlen magyar király sem hagyott maga után törvényes örököst: I. Lajos (1342–1382), Zsigmond (1387–1437), I. Ulászló (1440–1444), V. László (1445–1457) és Hunyadi Mátyás (1458–1490) is fiú utód nélkül halt meg. Albert (1437–1439), Zsigmond veje és örököse végül László személyében (később V. László) fiú utódot nemzett, de László csak apja halála után született meg, ráadásul az özvegy királyné bábái és látnokai magabiztosan mind azt jósolták, hogy lány fog születni. Ezért, mire a fiú megszületett, a korona már I. Ulászló fején volt, bár hozzá kell tenni, hogy a nemesek egy csoportja azért később mégiscsak trónra segítette a gyermeket, aki így V. László néven lett magyar király. Ehhez hasonlóan minden uralkodó halála politikai vészhelyzetet okozott az országban, amelynek megoldásában elsősorban a királyi tanács segédkezett. I. Ulászló 1444-ben, a várnai csatánál bekövetkezett halála után azonban az országgyűlés játszotta a döntő szerepet, mivel a teljes káoszt megelőzendő a különböző bárói körök végül hajlandónak mutatkoztak kompromisszumot kötni. Innentől kezdve, ha nem volt egyértelmű az örökös személye, az országgyűlés döntött.

Ennek fényében nem meglepő, hogy amikor V. László 1457-ben meghalt, az országgyűlés ismerte el Hunyadi Mátyást jogos trónörökösnek, miután nagybátyja és édesanyja segítségével puccsszerűen megszervezte a hatalomátvételt. Mátyás apja Hunyadi János volt, aki V. László kiskorúsága alatt kormányozta Magyarországot, így Mátyás ereiben nem csörgedezett királyi vér, vagyis csak apjától örökölt karizmájára támaszkodhatott a tekintélyének megerősítésében. 1490-ben, Mátyás halálakor az országgyűlés elutasította Mátyás házasságon kívül született gyermeke, Hunyadi János megkoronázását, helyette II. Ulászló cseh királyt választották meg. Ezzel azonban ellentmondtak a vérrokonság általi öröklés rendjének, hiszen III. Habsburg Frigyes és fia, Miksa is közelebb álltak V. László vérvonalához, mint a lengyel Jagelló-házból származó cseh uralkodó. Az országgyűlés továbbá úgy döntött, figyelmen kívül hagyja a III. Frigyes és Mátyás között megkötött örökösödési szerződést, amely szerint, ha egyikük örökös nélkül hal meg, a másik megörökli tőle országát. Az országgyűlés nem érezte kötelező jellegűnek ezt a személyek közötti megállapodást.

II. Ulászló számára aztán az uralkodás jelentette az igazi kihívást. Már elmúlt negyvenéves, és nem is volt túl jó egészségi állapotban, amikor megörökölte Magyarország trónját. Két sikertelen házasság után feleségül vette a tizennyolc éves Anne de Foix-Candale-t. 1506-ban aztán meg is született a fiú utód, de az újszülött olyan gyenge volt, hogy frissen levágott sertések tetemét használták inkubátor gyanánt – a furcsa módszer azonban bevált, és Lajos a király törvényes utódjává cseperedett.[44] II. Ulászló azonban úgy vélte, fia utódlásának biztosítása érdekében még életében meg kell őt koronázni, és ehhez a szokatlan eljáráshoz az országgyűlés beleegyezését is megszerezte. A koronázási szertartást nemesi gyűlés kíséretében szervezték meg, ahol a nádor nyíltan megkérdezte a résztvevőket, hogy elfogadják-e Lajost királyuknak – erre az eddig példátlan esetre hivatkoztak a későbbiekben „ősi szokásként”.[45] Lajos 1516-ban, apja halála után trónra is lépett, második koronázása nem volt.

Még abban az esetben is, amikor a vér szerinti öröklésnek nem volt akadálya, az országgyűlés jóváhagyása szükséges részét képezte a „királycsinálásnak”. Az utódlás két meghatározó eleme volt tehát az országgyűlés által kimondott alkalmasság és a vérségi származás, de a két szempont pontos jelentősége és egymáshoz viszonyított súlya nem volt kőbe vésve, és mindig a körülmények alakították, hogy éppen melyik tényezőt részesítették előnyben. Werbőczy István viszont más véleményen volt. Werbőczy 1505-ben részt vett a rákosi végzés elfogadásában (sőt, elképzelhető, hogy ő maga írta a határozatot), amely kimondta, hogy II. Ulászló halála után a nemesség fog egy „nemzeti királyt” megválasztani.[46] A határozat elfogadásakor az uralkodónak még nem volt fiú örököse, és fennállt a veszély, hogy halálával a Habsburgok örökölnék a trónt. A rákosi végzés szövege azonban világosan kijelentette, hogy a vérségi öröklés fontosabb a választásnál, és hogy az országgyűlés jóváhagyására csak akkor lett volna szükség, „ha nincs olyan férfi örökös, aki a királyság törvénye és szokása szerint jogosult az öröklésre”. Ugyanakkor az egy évtizeddel később megírt Tripartitumban Werbőczy már éppen ellenkezőleg fogalmazott. Felvázolván az uralkodó és a nemesség egymáshoz való viszonyát, leírta, hogy

„e két dolog mintegy a viszonos átruházásnál és a kölcsönösségnél fogva, annyira szorosan függ egymástól mindenha, hogy egyiket a másiktól külön választani és elszakítani nem lehet s egyik a másik nélkül nem történhetik. Mert a fejedelmet a nemesek választják, és a nemeseket is csak a fejedelem teszi azokká, s ékesíti nemesi méltósággal”.[47]

Bár Werbőczy elegáns leírásából hiányzott az árnyaltság, és emiatt bizonyos mértékben még félrevezető is volt, szövege alátámasztotta az uralkodó választhatóságának elvét. Azt követően, hogy II. Lajos 1526-ban a mohácsi csatában életét vesztette, és így utód nélkül halt meg, a magyar országgyűlés két frakcióra szakadt. A nemesek egy része Habsburg Ferdinánd mellett állt, akit két szálon is dinasztikus házasság kötött Lajos családjához, hiszen Ferdinánd korábban Lajos húgát, Annát vette feleségül, míg az ő húga, Mária pedig a halott király özvegye volt – így Ferdinánd, mint II. Lajos legközelebbi rokona, azonnal jelezte is igényét a magyar trónra. A nemesek másik tábora azonban a rákosi végzés szellemében Szapolyai Jánost, az erdélyi vajdát támogatta azzal az érveléssel, hogy Lajos utód nélküli halálával az országgyűlés joga volt nemzeti királyt választani. Ennek következtében egy időben ült össze a két tábor saját országgyűlése, és zajlott le a kettős királyválasztás. Mindkét megválasztott királyt ugyanaz az egri püspök Székesfehérváron koronázta meg a Szent Koronával (az esztergomi érsek ugyanis odaveszett a mohácsi csatában). Volt azonban egy fontos különbség a két koronázás között, hiszen a Szapolyait támogató oldal számára – amelynek tagja volt Werbőczy István is – a választás volt a törvényes eljárás, míg a Habsburg-pártiak számára ez nem jelentett alkotmányos aktust, csupán az új uralkodó elismerésének gesztusa volt.

A két frakció ellentéte tovább mélyült a következő évszázad során. A Szapolyai vezette országrészből megalakult a Keleti Magyar Királyság (az ország többi része a Habsburg és az Oszmán Birodalom fennhatósága alatt állt), majd 1570-ben Erdélyi Fejedelemség néven működött tovább, amelynek fejedelmét az erdélyi országgyűlés választotta. A Fejedelemség 17. századi bukásáig legalább húsz fejedelmet számolhatunk – a pontos szám vitatott, hiszen voltak rivális és címkövetelő fejedelmek is. Átlagban számolva ötévente váltották egymást a fejedelmek, de volt köztük olyan is, akit lemondattak vagy meggyilkoltak. Erdély ebben az időszakban egy nyers és kezdetleges nemesi republikanizmus melegágya volt.[48] Ezzel ellentétben a Habsburg-ház uralta országrészben a korona apáról fiúra szállt, ha pedig egyenes ági örökös nem volt, az uralkodó oldalági rokonai közül került ki az utód. Királyválasztások voltak ugyan, de ezeket általában még az előd életében megtartották, és így az uralkodó király jelentős nyomást helyezhetett a diéta képviselőire. A Habsburg-dinasztia uralma olyan beágyazottá vált a Magyar Királyságban, hogy az 1618-as országgyűlés II. Mátyás unokaöccsét, Ferdinánd stájer herceget még úgy is elfogadta az uralkodó utódjául, hogy tudták, Ferdinánd valláspolitikája veszélyeztetheti az ország törékeny felekezeti status quóját.[49] (II. Mátyás I. Mátyás néven, Ferdinánd stájer herceg pedig II. Ferdinánd néven német-római császár is volt.) I. Ferdinánd már 1547-ben elfogadtatta az országgyűléssel a Habsburg-trónöröklés véglegesítését. Pontosan száznegyven évvel később, 1687-ben Lipót is kötelezte az országgyűlést, hogy megújítsák hozzájárulásukat a Habsburg-ház örökösödési jogához a magyar trónt illetően. Mindazonáltal, ahogy fent már említettük, egy szokásjogi rendszerben egy törvény autoritása csupán akkor tekinthető érvényesnek, ha általánosan elfogadják és betartják azt. Továbbá, mivel nehéz volt egy törvény elfogadottságának mértékét és időtartamát megállapítani, elméletileg minden törvény vitatható volt. Ilyen alapon Rákóczi Ferenc 1703-as Recrudescunt manifesztuma, amellyel elindította az I. Lipót elleni felkelést, megtagadta az örökletes monarchia eszméjét, és helyette a választás jogát tűzte ki zászlajára, mint „a szokást, amely évszázadokig töretlenül élt”.[50] Két évvel később az országgyűlés megválasztotta Rákóczi Ferencet az ország vezérlő fejedelmének, de nem sokkal később lemondatta őt Lipót utódja, I. József. Az évszázad végén is felmerültek olyan érvek, hogy a Habsburgok sorozatos visszaélései miatt meg kell szakítani a dinasztia örökösödési láncát, helyére pedig vissza kell állítani a választói monarchiát.[51] Ferenc József és a Habsburg-ház 1849-es trónfosztása mögött is az az érvelés állt, hogy a dinasztia eljátszotta a trónöröklés jogát, így választott államfőre kell leváltani az uralkodót. Az örökletes és a választott uralkodó elvének (legitimisták és szabad királyválasztók) vetélkedése az I. világháború után kis híján polgárháborúba torkollott.[52]

Az országgyűlés és a törvények

Magyarországon különféle képviseleti gyűlések működtek a 14. századtól kezdve. Volt köztük olyan, amely csupán a királyi tanács tágabb gyűlését vagy az udvar nyílt ülését jelentette, amelyeken konkrét politikai vészhelyzeteket igyekeztek megoldani. Amikor aztán Zsigmondnak pénzre és seregre volt szüksége a török elleni harchoz vagy később a cseh trón megszerzéséhez, kénytelen volt diétákat összehívni, amelyekre az ország nemessége a saját megválasztott és felhatalmazott követeit küldte el. A Zsigmond halálát követő évtizedekben egyre gyakrabban hívták össze ezeket az országgyűléseket, amelyeken eleinte a vármegyék megválasztott nemesi küldöttei vettek részt. Idővel azonban hatalmas létszámú eseménnyé vált egy ilyen diéta, amelyen egyszerre több ezer nemes is részt vehetett. Ennek oka egyfelől a politikai észszerűség volt, hiszen olyan döntéseket hoztak ezeken a gyűléseken, amelyekhez a nemesség lehető legszéleskörűbb hozzájárulása kellett. Másfelől pedig a magyarországi földbirtokosrendszer is indokolta a nagyszámú részvételt. Magyarországon nem alakult ki a nyugati típusú hűbéri lánc, minden földbirtokos közvetlenül a királytól kapta birtokait. Vagyis minden nemes közvetlenül a király hűbérese volt, és így bármely köznemest éppen annyira megillette a királynak nyújtott segítséghez vagy tanácsadáshoz való jog, mint az ország főurait. Ahogy Werbőczy is kijelentette egy időtálló megfogalmazással: a főnemesek és a köznemesek egyenlők, hiszen egyazon szabadságok illetik meg őket