Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0119-3

ISBN e-book: 978-3-7116-0120-9

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: S Ssriyowai | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

A tudományok mai álláspontja szerint a világ az ősrobbanással vette kezdetét. A kozmológiai standard modell szerint az így létrejött anyag bolygókká, csillagokká, csillagrendszerekké rendeződött, majd a csillagrendszerek galaxisokká álltak össze. A galaxisok pedig egymással ütközve egyre nagyobbakká, fejlettebbekké váltak.

A kialakult csillagrendszerekben létrejöttek olyan bolygók, mint a Föld is, ahol a feltételek adottak voltak az élet kialakulásához. Az élet a kémiai folyamatok eredményeképpen jött létre és alakult egyre bonyolultabb formákba, melynek eredményeképpen az ember is kifejlődött.

A vallások ezzel szemben a világ kialakulását teljesen más alapokra helyezik. Egy istent feltételeznek, aki meghatározta a világot és minden mást is, ami a világon van, ami létezik.

Isten megteremtette, meghatározta a világ alapjait, elsősorban a fizika törvényeit, mely törvények létrehozták az anyagi világot. Isten meghatározta az élet feltételeit, mely törvények létrehozták az élő organizmusokat, és Isten meghatározta a tudatos létezés feltételeit is és megteremtette az embert, aki képes tudatában lenni önmaga és a világ létezésének. Képes megérteni és megismerni a világ létezésének feltételeit, melyek nem mások, mint az Isten által meghatározott törvények.

A vallások alapjai egy-egy irat, könyv, mely leírja az emberek számára, hogy hogyan ismerhetjük meg a világ alapjait jelentő törvényeket, ezért ezeket szent iratokként kezelik a vallások, melyeket Isten ihletett, ezen szövegek értelmezése vezet el a valóság megismeréséhez.

A nyugati világ a kereszténységre épül, a biblia a szent irat, mely kultúránk alapja. A zsidó vallás a kereszténység alapja is egyben, ezért a biblia az Ószövetséget is magában foglalja, mint a kereszténység alapjait.

A vallásos hit és a tudományok közötti ellentét törvényszerűen kialakult, mivel világunk értelmezése egyre inkább a világ megváltoztatásának szándékával párosult. Tudományos kutatásaink oka, hogy világunkat akaratunk szerint minél hatékonyabban tudjuk formálni. A szándék, hogy világunkat saját képünkre formáljuk, vezetett el oda, hogy a vallásokkal egyre inkább szembehelyezkedtek a tudományok.

Az Újszövetség csaknem kétezer éves, az Ószövetség pedig minimum több száz, de talán több ezer évvel régebbi. Az akkoriban élők teljesen más nyelvezetet használtak, teljesen más világképük volt, és minden bizonnyal teljesen mást értettek ezeken a szövegeken, mint ma.

A biblia varázsa abban áll, hogy éppen úgy érvényes volt akkor, mint most. „Mert bizony mondom néktek, míg az ég és a föld elmúlik, a törvényből egy jóta vagy egyetlen pontocska el nem múlik, amíg minden be nem teljesedik”. A nehézség abban áll a mai ember számára, hogy a kétezer éves szöveg, és a még régebbi Ószövetség értelmezése a mai világban nem lehetséges feketén-fehéren. A szövegek a kor szellemében születtek, de oly módon, hogy azok mindig érvényesek és érthetőek legyenek a későbbiekben is.

Most, így több ezer év távlatából, és a tudományos fejlődés mai fokán szükséges, hogy a szövegeket pontosan értelmezzük, a kifejezéseket pontosan meghatározzuk a mai tudásunk felhasználásával, és ezen meghatározások alapján készítsünk egy olyan fordítást, mely olyan pontos instrukciókat ad nekünk, mint az eredeti szövegek akkor, amikor íródtak.

Ez talán nagy feladatnak tűnik, de valójában csak el kell kezdeni, törekedni a megértésre, és ragaszkodni a kifejezésekhez, melyeket meghatároztunk a szövegek alapján. Amennyiben egy kifejezés a későbbi szövegekben nem felel meg a korábbi értelmezésünknek, azt vissza kell vezetnünk a korábbi szöveghelyekhez, és olyan értelmezést találni, mely minden szöveghelyen megállja a helyét. Ily’ módon olyan értelmezéshez jutunk, mely mentes lesz minden félreértéstől, és ez a mód attól is megóv bennünket, hogy a saját elképzeléseinket magyarázzuk a biblia szövegeivel. A bibliában a kifejezéseknek egyértelmű jelentésük van, amit a későbbi szöveghelyeken való megjelenés tovább épít, további értelmezést ad az adott kifejezéshez, hogy még érthetőbb, még világosabb legyen a jelentése. Ha nem ez történik, akkor az alapvető értelmezésben kell megtalálnunk a félreértelmezésünket a korábbi szöveghelyen.

A technika tehát egyszerű és adott, csak idő és szorgalom kell hozzá, hogy az amúgy is gyönyörű bibliai szövegeknek megtaláljuk a mai korra vonatkozó jelentéstartalmát.

Természetesen a biblia önmagában egy komplett, tökéletes leírás, amelyen nem szabad változtatni, éppen azért, mert az eredeti biblia alapján lehet megtalálni az adott kor számára megfelelő értelmezést, és ez minden bizonnyal a későbbiekben is így lesz. Amit ma képesek vagyunk megérteni a biblia szövegének mai nyelvre fordítása által, az kétezer év múlva pont olyan érthetetlen lesz, mint a mai ember számára szó szerint venni az eredeti biblia minden szavát. Teljesen máshogy értelmeztek egy-egy kifejezést akkor, amikor még úgy vélték, hogy a Föld lapos és négy hatalmas elefánt tartja; teljesen máshogy akkor, amikor úgy vélték, hogy a Föld a világegyetem közepe, és teljesen máshogy akkor, amikor úgy gondolták, hogy a Nap a világegyetem közepe. Ma, a korábbi értelmezéseknek köszönhetően, babonának tartják sokan az Istenbe vetett hitet, mert a korábbi magyarázatok értelmetlenek a ma érvényes világképünk szerint. Ez viszont nem azt jelenti, hogy a bibliában van a hiba, hanem azt, hogy az értelmezésben. Ahogyan a korábbi világképeink érvényüket vesztették, úgy a korábbi értelmezések a biblia tartalmát illetően is érvényüket vesztették mára, de a biblia nem tudja az érvényét veszíteni. A biblia olyan bemutatása a világnak, amely minden korábbi korban meghaladta az emberiség tudását, és ez ma is így van. A jelenlegi tudásunk felhasználásával viszont hasznos és értelmes képet kapunk a világról, melyben élünk. Ma sem vagyunk képesek megérteni azt, ami a bibliában van, csak olyan mértékben, amennyire megismertük világunkat. Értelmünk és a világról alkotott képünk, amit valóságként fogadunk el, szabja meg, hogy mennyit vagyunk képesek megérteni abból, amit a biblia bemutat számunkra.

A biblia minden időben útmutatást nyújt az ember számára; erkölcsi útmutatást elsősorban, de ennél sokkal több rejtőzik a szövegekben. Olyan erkölcsi alapot nyújt számunkra, amely által jobbá, boldogabbá tesszük életünket. Nem az által, hogy a mai korra vonatkozó „törvénykönyvet” alkotunk belőle, hanem az által, hogy megértjük, miért hasznos és jótékony az életünkre nézve az erkölcsi útmutatás, ami a megértés által automatikusan beépül személyiségünkbe és életünk részévé válik. Maga a biblia tanulmányozása jobb emberré változtat mindenkit, aki erre adja a fejét, de nem csak ez a biblia célja. Természetesen nem véletlen az az állapot, amely most jellemez bennünket; aki e sorokat olvassa, az azért tart itt az életében, mert a gyógyulás, a visszatérés útját keresi, és ebben Isten a segítségére is siet mindenkinek, aki erre törekszik.

A biblia értelmezése rengeteg ellentétet is szült a történelem során, ezért van annyiféle egyház, amennyi. Ami viszont közös a keresztény egyházakban, az az, hogy Istent és Isten törvényeit keresik a benne hívők, és ezeknek az egyházaknak köszönhetjük azt is, hogy a biblia máig fennmaradt, sőt, ma már mindenki számára elérhető minden nyelven.

Először is köszönettel tartozunk a keresztény egyházaknak, hogy megőrizték nekünk ezt a nagyszerű művet. Ezen túl viszont kénytelenek vagyunk a saját kezünkbe venni az irányítást, mert egyetlen egyház sem tudta megváltoztatni az emberiséget, nem sikerült megteremteni a békés élet feltételeit, még kis területen sem, nemhogy az egész világon. A különféle egyházak szövegértelmezései is különböznek, ebből adódnak az egyházak közötti ellentétek. Ami közös az egyházak értelmezéseiben, az az, hogy eléggé dogmatikusak, értelmezéseik tekintélyelvűek és törvényként kezelik az értelmezéseket, melyekhez ragaszkodnak a végletekig. Ezzel a hozzáállással az a probléma, hogy a fejlődést akadályozza. A fejlődés viszont életünk része, folyamatos és megállíthatatlan. Nem tehetjük meg, hogy bizonyos bibliaértelmezéseket, magyarázatokat törvényként fogadjunk el, mert nem a magyarázatok a törvények, hanem a biblia szövege tartalmazza a törvényeket. A magyarázat mindig az adott kort tükrözi, az adott kor fejlettségi szintje határozza meg, hogy a biblia szövegéből mit ért meg. Ez a megértés folyamatosan mélyül, legalábbis akkor, ha nem dogmatikus módon kezeljük a korábbi magyarázatokat. Ez egy olyan hátráltató tényező, ami akadályozza a biblia megértését, és ezért az egyházak bibliaértelmezése és a tudományok közötti szakadék egyre csak nő.

Mit tehetünk tehát most?

A biblia tele van kijelentésekkel, konkrét kijelentésekkel, melyek a korábbi ismereteink szerint nem feleltek meg a tudományok által leírt világképünknek, de mára mindez teljesen megváltozott. Egyre inkább közismertté válnak a fizika legújabb felfedezései, és ezek teljesen új képet tárnak elénk a világról, melyben élünk. A biblia korábban megmosolygott kijelentései hirtelen értelmet nyernek, és ahogy a fizikusok egyre mélyebbre hatolnak az anyag szerkezetében, egyre inkább olyan eredményekre jutnak, melyeket kijelentő formában, ellentmondást nem tűrő megfogalmazásban, tényként közöl velünk a többezer éves írás.

Ami még furcsább, hogy a biblia könyveit sok-sok ember írta, nem egyetlen szerzője van. Ha csak egyetlen szerzője volna, akkor sem lenne lehetséges, hogy olyan konkrét kifejezésekkel írja le a fizika legújabb eredményeit, amelyet még ma is csak ímmel-ámmal mernek kijelenteni a fizikusok, már-már félve, de több tucat szerzőről beszélünk, akik nem ismerték egymást, nem is egy korban éltek. Egymás munkáit ismerhették, de még senki sem lett a jelenkori fizika szakértője az által, hogy elolvasta a biblia egy-egy könyvét vagy egészét, így ezt a több ezer éve élt emberekről még kevésbé feltételezhetjük.

Rendkívüli gonddal és odafigyeléssel tárjuk fel évszázadok, sőt évezredek óta a természet titkait, vizsgáljuk az élő és élettelen anyagot, azok összetételét, szerkezetét, próbáljuk meghatározni a világunkban működő erőket és ezekből megalkotni egy komplex elméletet, mely minden tudásunkat magában foglalja, de a nagy kutakodás közben elveszítettünk valamit, ami mindennél fontosabb. Mára odáig jutottunk, hogy az anyag a fizika törvényeinek hatására egyre bonyolultabb formákba rendeződik, és a kémiai reakciók hatására kialakuló élő organizmusok is egyre bonyolultabb szervezetekké állnak össze. Ezen fejlődés eredménye a tudat is, mely már képes felfogni saját létezését.

Az vezetett bennünket ezekhez a következtetésekhez, hogy a nagy vizsgálódás közepette mindent elutasítottunk, amit nem tudtunk megvizsgálni, megmérni, megfigyelni. Ha a fenti következtetés helyes is lenne, miszerint a természetes fejlődés hozta volna létre az életet és a tudatot, akkor is fel kellene ismernünk, hogy a tudományos hozzáállásunkkal komoly korlátokat teremtettünk saját magunk számára, melyek mindenképp gátolni fognak bennünket a világ megértésében. Testünk érzékszervei által érzékeljük a világunkat, de mivel a fenti elmélet szerint csak azt fogadjuk el, amit be tudunk bizonyítani, ezért érzékszerveink korlátaink is egyben. Nem alkothatunk teljes képet a világról, sem a világban működő erőkről, mivel érzékelésünk is behatárolt, korlátozott. Korlátozott érzékeléssel pedig nem lehetséges teljes képet kapni a világról. (Erről később bővebben is szót ejtünk.)

Ezzel szemben itt van nekünk egy elmélet, mely a jelen kori ember számára inkább babonának tűnik, miszerint a világot egy „lény” teremtette, és azért olyan a világunk, amilyen, mert „Ő” ilyennek alkotta. Tudományos szempontból megcáfolhatatlan feltételezés, de egyben bebizonyíthatatlan is. Mivel semmilyen módon nem tudjuk Isten létezését bebizonyítani, semmilyen méréssel vagy vizsgálattal sem igazolhatjuk létét, ezért egyre jobban eltávolodott az emberiség az Istenbe vetett hittől. Istent nem találhatjuk meg világunk alkotóelemeit vizsgálva, ahogy a fazekast sem találhatjuk meg egy cserépedényt tanulmányozva. A festő sincs rajta a vásznon, még akkor sem, ha önarcképet festett. Ez viszont nem azt bizonyítja, hogy a fazekas vagy a festő nem létezik. Mivel létezik a cserépedény és a kép a vásznon, ezért léteznie kell annak is, aki elkészítette őket. Ez a magyarázat természetesen nem elég egyetlen tudósnak sem ahhoz, hogy Isten létezését tényként ismerje el, de mindenképpen elgondolkoztató. Annyit mindenképp igazol a fenti hasonlat, hogy Isten létezését elutasítani nem éppen egy tudományos álláspont, mivel teljesen logikus következtetés eredménye.

Az anyag vizsgálata során mára oda jutottunk, hogy feloldhatatlan ellentétek és megmagyarázhatatlan tapasztalatok gátolnak a további megértésben. Eljutottunk egy olyan pontra, ahol kísérleteink eredménye nem egyeztethető össze azzal a világgal, melyet érzékszerveinkkel tapasztalunk meg. Fizikusaink következtetései pedig néha meghaladják a sci-fi írók képzeletét is, és ez teljesen kaotikusnak tűnik. Minden újabb elmélet tovább bonyolítja az amúgy sem egyszerű rendszert, mely már rég nem általánosan elfogadott. Egy bizonyos szint felett, vagy inkább alatt, a mikrorészecskék világában végzett kutatások eredményeképpen olyan elméletek születtek, melyek igencsak szerteágazóak és nem ritkán ki is zárják egymást, de mivel ezeket már nem lehet feketén-fehéren bebizonyítani vagy megcáfolni, ezért nem vethetők el egyértelműen egy tudós számára.

A biblia viszont itt van nekünk több ezer éve, és adott számunkra egy lehetőség, melyet mindmáig senki sem használt ki. Korábban talán nem is lett volna lehetséges, hisz’ annyira eltávolodott az anyagi világ vizsgálatán alapuló tudomány és a vallás, az Istenbe vetett hit, hogy ez nem volt reális lehetőség, de ez mostanra megváltozni látszik. Fizikai kutatásaink eredményei ugyanis olyan képet tárnak elénk a világunkról, amit eddig elképzelni sem tudtunk, mégsem teljesen ismeretlen a számunkra. Ha a tudományos fejlődés során összegyűjtött információkat úgy állunk neki elemezni, hogy Isten létezését feltételezzük, akkor egészen más végkövetkeztetésekre jutunk. A biblia könyvei pedig még konkrétabb irányt szabnak elemzéseinknek, ha képesek vagyunk megérteni a benne foglaltakat oly módon, hogy a ma ismert tudásunk alapján határozzuk meg a benne található adatokat, fogalmakat és neveket.

Gondoljunk bele, hogy Isten szándéka esetleg az erkölcsi útmutatáson túl az volt, hogy a világról is egy tökéletes leírást adjon az embernek, amiből minden korban, minden időben képesek lehetünk megérteni Istent és a világot. Nem használhatott Isten több ezer éve olyan fogalmakat és neveket, melyeket akkor senki sem értett volna meg. Úgy kellett megfogalmazni a bibliát, hogy pontosan leírja a világot, de olyan kifejezésekkel, melyek értelmét mindenkor képes legyen az ember megtalálni. Az értelmezések során viszont könnyű eltévedni. Könnyen járhatunk úgy, hogy a saját elképzeléseinket kezdjük el alátámasztani a biblia szövegeivel. Ettől óv meg bennünket az, ha gondosan értelmezünk minden szót, minden kifejezést, és ezekhez az értelmezésekhez ragaszkodunk. Szükséges tehát egy szójegyzéket késztenünk, melyben rögzítjük a kifejezések értelmezését, és pontosan megjelöljük, hogy hol fordul elő a szövegben, tovább haladva pedig minden előfordulási helyet is meg kell jelölnünk. Látni fogjuk, hogy értelmezéseinket nem csak alátámasztják a későbbi szöveghelyek, hanem tovább építik, pontosítják a korábbi értelmezéseket.

Mivel a biblia több mint ezer oldal, ezért az értelmezéseink alaposan alá lesznek vetve az ellenőrzésnek, semmilyen téves értelmezés nem állhatja meg a helyét a biblia minden szöveghelyén.

A biblia a teremtés könyvével kezdődik, tehát joggal feltételezhetjük, hogy a teremtéstörténet a világ kialakulását írja le, de oly módon, ahogy azt több ezer éve el lehetett magyarázni az akkor élő embereknek. Ma, ha meg akarjuk találni a biblia első fejezeteinek értelmét, először is a jelenkori fizika eredményeit kell megvizsgálnunk. A fizika és egyéb tudományok eredményei megmutatkoznak a szövegekben, de ehhez először is a nézőpontunkon kell változtatni. Ha úgy kezdjük el vizsgálni a tudományos eredményeinket, hogy nem az ősrobbanást helyezzük el kiindulási alapként, hanem azt, hogy Isten teremtette a világot, a teret, az időt és mindent, mely a világon van, akkor válik lehetségessé olyan következtetésekre jutni, mely nem csak a bibliával lesz összhangban, de a fizikai problémák megértésében is segítséget nyújt számunkra.

Vizsgáljuk meg, hogy miről is van szó, amikor a modernkori fizika és a biblia kijelentéseit hasonlítjuk össze, hogy világossá váljon, miért is éppen a bibliát kell megvizsgálnunk, ha többet szeretnénk megtudni a világról, és annak keletkezéséről, létezésének alapjairól és értelméről.

A tudományos eredmények összevetése a bibliával

Fizika

A klasszikus fizika gyakorlatilag lerombolta a vallásos hitet, mert csak nagyon szűk keretek között vizsgálta a világot. A klasszikus fizika eredményei szilárdak és kiválóak, de csak egy bizonyos tartományon belül érvényesek. Korábbi világképünk nem engedte meg, hogy bármit valóságnak tekintsünk tudományos szempontból, amit nem tudtunk megmérni, megfigyelni, bebizonyítani. Talán még ma sincs ez másképp, legalábbis nehezen sikerül túllépni ezen, de a korlátai már egyértelműek.

Alapvető probléma világunk tanulmányozása során, hogy az emberi test bizonyos, korlátozott megismerésre tesz képessé bennünket. Adottak az ember érzékszervei, melyekkel képes felfogni a világot, melyben él, és ezek alapján az információk alapján alkot képet a világról. Gondoljunk bele, milyen képünk lenne vajon a világról, ha nem volna szemünk, nem érzékelnénk a fényt, hanem a rádióhullámokat érzékelné egy érzékszerv a homlokunkon. A rádióhullámokat alakítaná képpé és hanggá az agyunk, és ez által érzékelnénk a külvilágot. Így is kommunikálnánk egymással; esetleg nem volna szánk és fülünk, hanem rádióhullámokat tudnánk generálni egy másik szervünkkel, és azt fogná a többi ember homlokán lévő „radar”. A fényről fogalmunk sem lenne, senki sem fogadná el a fény létezését, csak hóbortos teória lenne éppúgy, mint a hang. Mindenesetre nem kellene tévére és rádióra költenünk, simán nézhetnénk a foci-vb-t, csak rá kellene hangolódnunk az adásra.

Mire is vezet ez a kis kitérő az érzékelésünkről? Pontosan tudjuk, hogy vannak olyan élőlények a földön, melyek kevesebb vagy több érzékszervekkel rendelkeznek az embernél, és olyan élőlények is vannak, melyek érzékeléséről a mai napig sincs pontos tudásunk, mégis olyan tetteket hajtanak végre, amelyből egyértelműen következik, hogy érzékelik a teret és kommunikálnak egymással. Ha ezt oly módon tennék, ami számunkra is érzékelhető, akkor már rég rájöttünk volna, hogy ez hogyan lehetséges. Könyveket töltenek meg az ilyen megfigyelések, de mivel nincs rá magyarázat, csak az „érdekes irodalom” szintet ütik meg egy tudós szemében. A megfigyelések viszont gyakorlatilag kísérletek, és az eredményeit nem utasíthatjuk el. Nem arról van szó ugyanis, hogy ne lehetne bebizonyítani, hogy számunkra felfoghatatlan módon érzékelnek és kommunikálnak egyes életformák a Földön, hanem arról, hogy nincs rá magyarázat, nem vagyunk képesek megérteni. Le kell vonnunk a logikus következtetést: tudományosan nézve mindenképp létezniük kell olyan dolgoknak a világon, melyeket nem tudunk érzékelni, nem tudunk megmérni, de hatással vannak világunkra és az eredményeit megtapasztaljuk. Olyan aspektusai vannak a világnak, melyeket a szükséges érzékszervek híján nem vagyunk képesek felfogni, de hatásuk bizonyított a többi, Földön élő élőforma megfigyelése által.

Nos, mire jó nekünk ez a megfigyelés? Alapjaiban változtatja meg a hozzáállásunkat! Vegyünk egy olyan, mindent meghatározó fizikai „törvényt”, melyet az által fogadunk el, hogy érzékelésünk határához érkeztünk. A legnagyobb sebesség a fénysebesség jelenlegi tudásunk szerint. 299,796 km/s az abszolútnak tekintett legnagyobb sebesség, de természetesen semmilyen módon nem lehet elérni még a töredékét sem egy ember számára. A sebesség viszont hatással van az időérzékelésünkre is, minél gyorsabban mozgunk, annál lassabban érzékeljük az időt. Ezek bebizonyított tények, mindennap használjuk ezeket a számításokat – például a GPS-helymeghatározás is olyan számításokon alapul, ahol számolni kell a távolsággal és a sebességgel arányosan az idő lassulásával, és szükséges is az idő lassulásával számolni, hogy pontosak legyenek az eredmények.

Az űrhajós

Rendelkezésünkre áll egy széles körben ismert gondolatkísérlet, mely a téridő tulajdonságait mutatja be érthető módon, amit itt most egy kissé ki kell bővítenünk, hogy ne csak a sebesség hatását értsük meg az időre nézve, hanem a fénysebességet magát is megérthessük. A sebesség lesz ugyanis az, ami fizikai szemüveggel nézve is válaszokat fog nyújtani számunkra, helyesebben megfogalmazva az, hogy nem a fény sebessége a legnagyobb sebesség, csupán mi emberek nem vagyunk képesek nagyobb sebesség érzékelésére. Eddigi tudásunk szerint legalábbis. Ez talán elég fura kijelentésnek tűnik elsőre az eddigi ismereteinket alapul véve, de ezen felül azt is kétségbe kell vonnunk, hogy fénysebességen az idő megáll. Ez egyébként is logikus következtetés lenne, mert ha nem a fény sebessége a legnagyobb sebesség, de a sebesség növelésével az időérzékelés folyamatosan lassul, akkor nem állhat meg az idő a fény sebességénél. A fénynek időre van szüksége, hogy áthaladjon a téren, a fent említett, kb. 300,000 km/s alapján pedig jól meghatározható időre. A nagy távolságokat is az alapján határozzuk meg, hogy hány év alatt teszi meg az adott távolságot a fény. Ha fénysebességen megállna az idő, akkor a fénynek semennyi időre sem lenne szüksége a távolság megtételére, de ez nem így van. Amit valóban megállapíthatunk, az az, hogy a fénynél nagyobb sebesség érzékelésére az ember, az emberi test nem képes.

Lássuk tehát először is a gondolatkísérletet, mely mindenféle fizikai zsargontól mentes, így könnyen megérthető.

Ha egy űrhajóval elhagyjuk a Földet, amelynek sebessége csak 0,05 %-kal kisebb a fénysebességnél, és visszatérünk, akkor az űrhajón eltelt idő 100-szorosa telik el a Földön. 0,05 % a gyakorlatban annyit jelent, hogy míg a fény 1000 km-t tesz meg, addig az űrhajónk 999,5 km-t, tehát mindössze 500 méterrel kevesebbet, mint a fény az ezer kilométeres úton. Bővítsük ki úgy ezt az ismert gondolatkísérletet, hogy nem egy, hanem két űrhajót indítunk útnak. Mi a helyzet, ha két űrhajóval indulunk neki az útnak, az egyikkel az egyik, a másikkal az ellenkező irányba? Mindkét esetben igaz az elmélet szerint, hogy az űrhajón eltelt időhöz képest 100-szorosa telik el a Földön, de ha egymáshoz képest vizsgáljuk meg az időt a két űrhajón, akkor már nem tudunk értelmezhető eredményre jutni. A két űrhajó ugyanis a fénysebességnél nagyobb sebességgel távolodik egymástól, csupán a fénysebesség duplájának 0,1 %-ával, azaz egy ezreddel a kétszeres fénysebesség alatt távolodnak egymástól űrhajóink. Ez logikus, viszont lehetetlen az elfogadott nézetek alapján. Azért tekintik fizikusaink lehetetlennek, mert a fénysebességen az idő megáll az elmélet szerint. A két űrhajó tehát a Földről nézve 1 év utazás után csaknem két fényévre van egymástól, de az egyik űrhajóból nézve a másik űrhajó alig távolodott el a Földtől, azaz kevesebb mint egy fényévre kell, hogy legyen. Ez nem lehetséges természetesen. Mi a helyzet az idővel? Mivel a két űrhajó utasai a fénysebességnél nagyobb sebességgel távolodtak egymástól, ezért az egyik űrhajóban azt fogják gondolni egy év utazás után, hogy a másik űrhajóban gyakorlatilag semennyi idő sem telt el, hisz’ hozzájuk képest az fénysebességgel (vagy jelen esetben nagyobb sebességgel) távolodott tőlük. A másik űrhajóban ugyanez a helyzet. Tehát, míg az egyik űrhajóban eltelt egy év, addig a másikban semennyi idő sem telt el, de a másik űrhajóból nézve ugyanez a helyzet, csak fordítva: míg náluk telt el egy év, addig az első űrhajóban semennyi idő sem telt el. Természetesen ez sem lehetséges.

Hogyan magyarázhatjuk meg ezt az ellentmondást? A fentiekben leírt érzékelési korlátaink fognak kielégítő magyarázatot adni, mégpedig az által, ha megértjük, hogy nem igaz, hogy a fénynél nincsen nagyobb sebesség, csupán az emberi test számára nem érzékelhető a fény feletti sebesség: semmilyen módon sem képes egy fénysebességnél gyorsabb objektumot érzékelni. Ez esetben viszont az a feltételezés is téves, miszerint a fény sebességén az idő megáll. De nem vonhatunk le végleges következtetéseket sem, azaz a sebesség hatása az időérzékelésre továbbra is fennáll, csak az a feltevésünk téves, miszerint a fény sebessége lenne a létező legnagyobb sebesség, és ezen a sebességen az idő megállna. Mivel nem vagyunk képesek a fénynél nagyobb sebességet érzékelni, ezért a fenti kísérlet eredményeképpen, amint elindulnak az űrhajók, megszűnnek egymást érzékelni, gyakorlatilag nem léteznek többé egymás számára, érzékelhetetlenek. Hogy milyen viszonyok, erők uralkodnak a fénysebesség felett, arról pedig semmilyen információval sem rendelkezünk, hisz’ eddig a létét sem ismerte el a jelenkori fizika.

Mi a helyzet, ha megállnak az űrhajók egy év utazás után? Mivel nagyon közel a fénysebességhez utaztak, ezért visszatekintve a Földet ugyan látnák, de a másik űrhajót nem, hiszen annak fényei a fénysebességen túlról kellene, hogy eljussanak hozzájuk. Az űrhajók, mivel közel a fénysebesség határán utaztak, megállás után azokat a fotonokat érzékelnék, amelyek nem sokkal indulásuk után indultak el a Földről. Mivel a fénynél csak 0,05 %-kal utaztak lassabban, ezért az egy évnek is csak a kétezredével, azaz alig több mint 4 és fél órával az indulásuk utáni állapotot látnák. Ekkor viszont már a másik űrhajó is úton volt 4 és fél órája, tehát azt csak további 4 és fél óra múlva lennének képesek észlelni, és csaknem egy évig figyelnék, amíg az is megáll, mivel az is a fény sebességénél csupán 0,05 %-kal kisebb sebességgel távolodott a Földtől.

Mi is történik itt tulajdonképpen? Amikor az űrhajósok egy évnyi utazás után megállnak, és visszatekintenek a Földre, ott még csak 4 és fél óra telt el, de természetesen ez magyarázható, hisz’ valójában eltelt ott is egy év, de mivel fényévnyi távolságban vannak űrhajósaink, így egy év távlatából látják csak az eseményeket, mivel a fénynek is időre van szüksége, hogy elérjen hozzájuk. A nagy sebesség miatt viszont 100-szor lassabban telt az idő az űrhajón, ezért a Földön már 100 év telt el, és amit az űrhajósoknak látniuk kell, az egy olyan világ, amely 100 évvel az indulásuk után létezik majd. A másik űrhajó pedig valóban megszűnt létezni a számukra.

Itt már elég kusza, egyre érthetetlenebbé válik, hogy mi történik valójában, de ne adjuk fel, nem lesz nehéz megérteni a lényeget, csak vizsgáljuk meg szép sorjában minden aspektusból, hogy mi történik, és a végeredmény teljesen értelmes képet fog mutatni.

Mi történt ezalatt a Földről megfigyelve az űrhajókat? Az űrhajók közel sem közlekedtek fénysebességgel a Földről nézve, sőt. A földi megfigyelő azt fogja látni, hogy az űrhajók csupán a fénysebesség századrészének közelébe gyorsultak fel, és ezen a sebességen távolodnak a Földtől. A Földön ugyanis 100 év telik el, mire az űrhajó eléri a közel egy fényévnyi távolságot. Amennyiben lehetséges lenne megfigyelni az űrhajósokat, akkor olyan állapotokat látnának a Földről, miszerint gyakorlatilag „megfagytak” az űrhajósok, olyan lassú a pulzusuk, hogy nem is mérhető, mivel minden atom lelassult a földi megfigyelő számára, ezért a „megfagytak” igen találó kijelentés lenne. 100 év múlva mégis életjelet adhatnának magukról űrhajósaink, és akkor lenne csak nagy a meglepetés, hogy a 100 éve elbukottnak vélt űrutazás mégiscsak sikerült. A Földről akár informálni is lehetne az űrhajósainkat, hogy a másik űrhajó sem tűnt el, hiába képtelenek érzékelni egymást, sőt, kellő idő elteltével kiszámítható helyen érzékelhetővé kell válnia a két űrhajónak egymás számára is, azaz újra megjelennek egymásnak, miután a sebességkülönbség egymáshoz viszonyítva a fénysebesség alá csökkent, jelen esetben nullára.

Amennyiben visszatérnek a Földre az űrhajósaink a korábbi feltételek szerint, akkor újra a fenti dolgok ismétlődnek, azzal a kitétellel, hogy a két űrhajó a fény sebességénél nagyobb sebességgel közeledik egymáshoz. Ez esetben újra azt kell feltételeznünk, hogy érzékelhetetlenné válnak egymás számára, gyakorlatilag megszűnnek létezni. Az űrhajósaink számára újra eltelik egy év, de a Földről nézve megint csak sokkal lassabban, mindössze a fény sebességének századával közelednek, és az űrhajósaink megint csak „megfagynak”. Aztán amikor visszaérnek, újra „életképes” állapotba kerülnek, és kommunikálhatunk velük. Űrhajósaink gyakorlatilag előreutaztak az időben 2 év alatt kétszázat a földi viszonyokat nézve, pedig a térben akartak nagyot alkotni és megközelíteni a fénysebességet.

Tételezzük fel, hogy az űrhajósok számára is adott lenne, hogy megfigyeljék a Földet, amíg utaznak. Az egyik űrhajóból nézve a Föld elkezd távolodni tőlük a fény sebességénél csupán 0,05 %-kal lassabban, míg a másik űrhajó egyszerűen eltűnik. A Föld pedig elkezd őrült módon pörögni, mintegy 100-szoros sebességgel, és az emberek is ilyen sebességgel élik mindennapjaikat. Képtelenségnek tűnik kommunikálni velük, hisz’ érzékelni is hihetetlen a földi állapotokat. Mivel megtapasztalják a tér-idő változásait, egyértelművé válik számukra, hogy egy teljesen más világba fognak visszatérni, mint ahonnan elindultak. A Föld hihetetlen sebessége ugyanakkor a Nap körüli pályáján is megszázszorozódna a megfigyelések alapján, nem csak a forgássebessége nőne a százszorosára, úgyhogy az is lehetséges, hogy csak egy izzó golyónak érzékelnék a Földet, talán azt gondolhatnák, hogy a bolygó végérvényesen elpusztult, a másik űrhajó pedig egyszerűen eltűnt.

Mire jó ez a gondolatkísérlet nekünk? A fénysebességet elérni a fentiek alapján csak egy szép álom, valójában minél gyorsabban haladunk a térben, annál lassabban telik az idő. Az elmélet szerint fénysebességen az idő megáll. Megáll, ami annyit jelent, hogy egy fénysebességgel mozgó tárgy számára nincs változás, minden állandó. A fénysebességgel mozgó tárgy számára a világ mozog fénysebességgel, vagy épp fordítva, teljesen megáll. Ugye azt állítjuk, hogy a fénysebességet azért lehetetlen elérni, mert megáll az idő, azaz egy nyugalmi állapotba jutunk, amelyben csak mi mozgunk, minden más stabil. Olyannyira stabil, hogy semmi sem változik, számunkra pedig bármennyi idő eltelhet, amíg le nem lassítunk. A sebesség viszont mindig viszonylagos, mivel minden mozgásban van. Egy fénysebességgel távolodó űrhajó csak alig menne gyorsabban, mint a fenti gondolatkísérletben bemutatott űrhajó. A fentiek alapján csak kétezrednyivel jutna messzebb egy év alatt, de számára az idő egyszerűen megállna.

A Földön bármennyi idő eltelhetne, de a fénysebességen utazó űrhajósok számára megállna az idő. Hogyan képzelhetjük ezt el a gyakorlatban? Hisz’ az időérzet az űrhajósok számára ugyanúgy megmaradna, mint a Földön, nem az időérzetben áll be a változás, hanem egymáshoz képest, azaz az űrhajósok és a Földön élők között. Az űrhajósaink egy fényév megtétele alatt egy évet kellene, hogy öregedjenek, míg a Földön a számítások szerint… nos, a számítások szerint lehetetlen kiszámolni, hogy a Földön mennyi idő telne el, mert a számítások szerint az űrhajósok számára áll meg az idő, tehát az egyetlen magyarázat az lenne, hogy a Földön végtelen idő telik el.

Vizsgáljuk meg fordítva a viszonyokat. Az űrhajó fénysebességgel távolodik, és ha visszanéz a Földre, mit kell látnia? Semmit sem láthat az űrhajós, a bolygó eltűnne, hisz’ a Föld és a naprendszer a fény sebességével távolodna tőle. Mivel pedig a fény sebességével távolodik a Föld az űrhajóhoz viszonyítva, ezért a Földön szűnne meg az idő, azaz semennyi idő sem telne el a Földön, míg űrhajósaink a fény sebességével távolodnak.

Ez az elmélet legnagyobb ellentmondása, de egyben a magyarázat is. A fény sebességén az idő megszűnik létezni, na de mit is jelent ez valójában?

Amíg az űrhajósok utaznak, a Földön semmi sem változna. Két évet öregednének az űrhajósaink oda-vissza, de a Földön csak a gyorsulással és lassulással töltött idő telne el, egyébként egy pillanat műve lenne az egész út.

A Földről nézve az űrhajók elkezdenének gyorsulni, és abban a pillanatban, amikor elérték a fénysebességet, eltűnnének, jobban mondva ott tűnnének fel újra, ahol kilépve a fénysebességből újra lassítani kezdenének. Az űrhajóból nézve a Föld egyszerűen egyhelyben állna mozdulatlanul, amíg ők a fény sebességével szelik át a teret, csak éppen érzékelhetetlen lenne a sebesség miatt. A Földről nézve az űrhajósaink, miután elérték a fénysebességet, érzékelhetetlenek, azaz bármeddig repkedhetnek a csillagok között, a Föld „megfagyva” várja visszatértüket – akár emberöltőket is eltölthetnek utazásaik során, a Földön egyetlen másodperc sem telik el.

A fénysebesség eléréséig tehát a gyorsuló test számára folyamatosan lassul az idő, de a fénysebesség elérésével nem az történik, hogy az idő megáll, hanem az, hogy az idő korlátaiból kilépve bárhová elmehet és bárhol felbukkanhat. Paradoxonnak tűnik, de teljesen logikus, és a téridő-elméletből következik. Ezek a paradoxonok azok, melyek megértése nélkül nem érthetjük meg világunkat. Ezek megértése viszont nem lehetetlen, sőt, a helyes magyarázatok minden kérdésünkre választ adnak. A megértést egyetlen dolog akadályozza, mégpedig az, hogy mindenféle bizonyíték nélkül elfogadtunk olyan tételeket a fizikában, melyek nem valósak, csupán az érzékelésünk határai miatt nem vagyunk képesek konkrét mérésekkel igazolni valótlanságukat.

A sebesség, amiről azt feltételezzük, hogy az idő megszűnik, nem a fénysebesség, hanem annál jóval nagyobb sebesség. A fény ugyanis egy év alatt közel 10^13 km távolságot tesz meg. Nem tűnik el, nem válik érzékelhetetlenné, mindössze időre van szüksége, hogy haladjon a térben. Ez tény, melyet mérésekkel is igazolhatunk, tehát régóta ismert is számunkra, azaz egyértelmű bizonyítéka annak, hogy a fénysebességen nem áll meg az idő. Az idő és a sebesség közötti összefüggés viszont nagyon is létezik, a fenti gondolatkísérletünk valós viszonyokat ír le, de az a sebesség, melyen az idő megáll, nem azonos a fény sebességével. Ez az oka annak is, hogy a két űrhajót egymáshoz viszonyítva semmiképp sem tudtunk értelmezhető eredményekre jutni.

Fenti gondolatkísérletünk akkor válik igazán izgalmassá, ha nem kezdünk el távolodni a Földtől, hanem egy körpályán képzeljük el a fénysebességgel, vagyis a fentiek alapján a fénynél nagyobb sebességgel történő mozgást.

Mi történik tehát egy vasgolyóval, ha elkezdjük pörgetni, és a fény feletti sebességgel pörgetjük meg? A fentiek alapján a golyó szilárdan fog állni, egyszerűen csak statikusan létezik tovább a pörgetési pályáján, nagyobb sebességet elérve viszont a golyónk egyszerűen eltűnne, mint az egyik űrhajó a másik számára a korábbi gondolatkísérletben. Csakhogy itt egy fix pályán pörög a golyónk, így nem lehetséges, hogy a golyónk eltűnjön, azaz a sebesség elméleti növelésének sincs már értelme, hisz’ nem a golyónk fog gyorsabban pörögni, hanem a golyó által létrehozott kör egyszerűen egy valóságos körré válik, egy szilárd testté. A fénynél nagyobb sebességen a golyó számára ugyanis megszűnik az idő, és idő nélkül a sebesség elveszíti értelmét, értelmezhetőségét, azaz egyszerűen csak létezni fog a kör, melyen a golyónk elméletileg kering. Nem is keringésről van szó, hanem arról, hogy a golyónk azon a pályán, amelyen kering, minden ponton folyamatosan jelen van, mivel megszűnt számára az idő. Az idő a kulcsa a megértésnek, mivel a sebesség elérte azt a pontot, ahol az idő megáll, ezért mindig, mindenhol jelen van a golyó a pályáján. Idő nélkül nincs értelme a sebességnek, nem kering a golyónk, hanem mindenhol jelen van folyamatosan.

Ugyanezt megtehetjük egy cérnára erősített golyóval, melyet megpörgetünk elméletben. A fénysebességhez közeledve egyre stabilabban létezne, míg végül szilárd korongként állna előttünk. Három dimenzióban mozogva pedig, ahogyan egy elektron kering az atommag körül, egy szilárd gömb lenne az eredmény.

A probléma a fentiekkel kapcsolatban az, hogy mindez nem történik meg a fénysebességen. Nem áll meg az idő, és nem is válnak statikussá a dolgok, sőt, a fénysebességgel mozgó részecske számára sem áll meg az idő. Ha így volna, akkor a fényt sem tudnánk érzékelni, nem lehetne megmérni a sebességét sem, hisz’ a fény számára nem lenne idő, így a fénysebesség értelmetlen kijelentés lenne, a fény számára semennyi időre sem lenne szükség, hogy bárhol ott legyen az univerzumban.

A megoldása a fénysebesség és az idő problémájának azonban sokkal egyszerűbb, mint gondolnánk, amennyiben elengedjük azt a feltételezést, hogy a fénysebesség a legnagyobb sebesség az univerzumban.

A fény 299 796 km/s sebességgel halad, mint azt egyre pontosabban képesek fizikusaink meghatározni. Mivel a fénynek időre van szüksége, hogy áthatoljon a téren, méghozzá a fenti sebesség meghatározásával konkrétan meghatározott időre, ezért nem lehetséges, hogy fénysebességen az idő „megálljon”. Mégis, a téridő-elmélet a valóságot írja le a tapasztalatok alapján is, tehát léteznie kell annak a sebességnek, amelyen az idő „megáll” az utazó számára.

Ez a sebesség, amelyen az idő meg fog állni, nem meghatározható km/s-ban, mivel bármekkora értéket írunk is a mértékegység elé, az kevesebb lesz, mint az a sebesség, amit keresünk. Nem telik el idő a távolság megtétele alatt, így a /s, azaz az idő értelmét veszíti, de mivel a /s nélkül a távolság egyszerűen csak létezik, ezért a távolság is értelmét veszíti, hisz’ bármekkora lehet.

Ezt egy módon lehet elérni, mégpedig úgy, hogy olyan sebességre gyorsulunk, vagy gyorsítunk egy részecskét, amely sebességen eltűnik. Eltűnni, annyit tesz, hogy megszűnik létezni a számunkra, mivel mi időben tapasztaljuk meg a világot, a részecskénk pedig kilép az idő korlátai közül. Ez a sebesség lesz az az érték, ahol az idő megáll a részecske számára, és ezután bárhol lehet a térben. Mivel számunkra továbbra is telik az idő, a részecske számára viszont az a pillanat, amikor elérte a kívánt sebességet, akár az örökkévalóság „végéig” is tarthat, bárhová elmehet a térben anélkül, hogy bárki tudomást szerezne a létezéséről. Csak akkor érzékelhetnénk újra, ha elkezdené csökkenteni a sebességét. A részecske számára viszont a világ egy mozdulatlan kép lenne csak, semmi sem változna többé a számára, mivel a földi viszonylatban nem telik el egyetlen pillanat sem, azaz nem változik semmi, gondolhatnánk, de a részecske számára éppúgy megszűnne létezni a mi világunk, mint ahogy nekünk a részecske megszűnt létezni. Ezt azért jelenthetjük ki, mert ekkor a részecskénk számára, a részecskénk szempontjából az egész világ mozogna olyan hatalmas sebességgel, melyen nem lehetséges a világ érzékelése a részecske számára.

Ez a sebesség, ahol az idő megszűnik, egyértelműen nagyobb kell, hogy legyen, mint a fénysebesség, mivel a fényt képesek vagyunk érzékelni, de hogy mennyivel, azt nem tudjuk. Mivel a fénysebesség nagyon közel van a 300 000 km/s-hoz, ezért mint elméletet, nyugodtan feltételezhetjük ezt a sebességet, ami egy szép kerek szám, vagy éppen a dupláját, négyzetét stb., de valójában azt kell megértenünk, hogy nem lényeges a sebesség. A lényeg, hogy a sebesség egy olyan pontra ér el, ami a végtelenbe csap át, ugrik, de még ez is félrevezető, hisz’ az a sebesség, amivel számolni tudunk, nem elegendő. Számunkra, megfigyelők számára végtelen lesz a sebesség, hisz’ az idő megszűnésével gyakorlatilag is bárhol feltűnhet a részecske, amikor elkezd „lassulni”. Kiszámíthatatlan és megjósolhatatlan. Persze, egy részecske adott pályán mozog eddigi feltételezéseink szerint, de mivel időkorlát nem létezik többé, minden más pedig változatlanul marad jelen nyugalmi állapotban, ezért ez elveszíti jelentőségét. Gondolhatnánk, hogy mégiscsak lehet valamit számítgatni, de idő és változás nélkül, ahogy a részecskénk számára tovább létezik a világ, semmi értelme sem volna. A sebesség fogalmára tehát csak azért van szükségünk, hogy megérthessük, mi történik. A későbbiekben megvizsgáljuk az általunk érzékelt teret is, és akkor már képesek leszünk megérteni a fentieket a sebesség fogalmának használata nélkül is, de haladjunk lépésről lépésre.

Hova vezet mindez? Mire jó ez nekünk? Korábbi példánkból kiindulva megvizsgálhatjuk, hogy mi történik, ha egy körpályán érjük el ezt a fény feletti „sebességet”, vagy, hogy maradjuk a valóságnál, három dimenzióban, azaz a helyes megfogalmazás nem a kör, hanem a gömb – gömbpályán. Az atommag körül keringő elektronok pontosan ilyen mozgást végeznek, és egy gömbként szokás ábrázolni az atomot. Nagyon találó ábrázolás, a fentiek alapján igazából tökéletes ez az ábrázolási mód.

Ha tiszta szemmel nézzük a korábbi kísérleteinket, nem fogadjuk el a fénysebességet, mint lehető legnagyobb sebességet, akkor tucatnyi kérdést meg tudunk válaszolni a feltételezésünkkel, melyek előtt eddig értetlenül álltunk.

Lássuk, milyen tulajdonságokat kell mutatnia egy atomnak, ha az elektronjai ezzel a fény feletti sebességgel „mozognak”, melyen elérhetik az idő megállását. Ebben az esetben az elektronok eltűnnek a relativitáselmélet jelenlegi magyarázata szerint. Mivel viszont egy pont körül keringenek, az történik, hogy az idő hiányában egyetlen pillanat alatt mindenhol ott vannak az elektronok a gömb alakú pályájukon. Megállapítottuk a fentiekben, hogy az elektronok számára bármennyi idő eltelhet, a külvilág nem változik semmit, így semmilyen hatással sem lehetünk rájuk, egyszerűen csak léteznek, de nem akárhol a világban, mint korábbi kísérletünkben, hanem egy meghatározott pályán, amelyet az atommag behatárol. A térben rögzítettük a végtelent egyetlen pont körül.

Az elektronok számától függően pedig ez a gömb, melyet az atom elektronjai hoznak létre, azért rendelkeznek különböző tulajdonságokkal, mert amely atomnak több elektronja van a külső burkán, az a gömb felületének minden pontján mindig jelen van, „vastagabb”, vagy inkább „tömörebb”. Az elektronhéjak éppígy megmagyarázhatóak.

Mit is fogunk érzékelni tehát? Nem valahol vannak az elektronok a pályájukon, hanem a sebességüknek köszönhetően, kilépve az időből, mindenhol ott vannak, ahol ez a pályájuk alapján lehetséges. Ezekből egyértelműen következik, hogy a megadott sebességen keringő elektronokat idő nélküli állapotban egy szilárd gömbnek fogjuk érzékelni, egy golyónak, amely tökéletesen állandó, változatlan állapotban, statikusan jelen van. Időtlenül jelen van, hogy pontosak legyünk, azaz nem létezik sem keletkezése, sem vége a létének.

E=mc^2, az itt a gond, hogy a c^2 egy olyan fizikai állandó, amit a fény sebességéből képeztünk. A sebesség viszont addig növekszik a gömbpályán, míg megszűnik, és statikusan jelen lévő tömeg keletkezik. A c^2 helyére tehát egy olyan érték kerül, ami a sebesség növekedésével megszűnik, tehát mégis csak reális lehet a c^2, elméletben, de ez nem fedi a valóságot, hisz’ arról van szó, hogy a részecskénk számára megszűnik az idő. Semmilyen sebesség nincs, sebesség helyett létezés, statikus létezés van, mégpedig időtlenül, azaz örökkévaló létezés. Tehát energia és tömeg közé simán, önmagában kell egyenlőségjelet tennünk, E=m. A c^2 egyébként is egy állandó érték, ezért eleve az anyag tömege határozza meg az energiát, így valójában nem is változik meg a képletünk lényege. Energia és tömeg az anyag jellemzői. Önmagukban. Mindenféle sebesség nélkül. Ez a létezés maga. Mi a helyzet a sebességgel ezek után? Kiváló kísérletek állnak rendelkezésünkre, melyeket szintén nem nagyon ért senki a világon, értelmezhetetlenek jelenlegi tudásunk szerint, és ezek alapján meg tudjuk vizsgálni, hogy a fenti elmélet megállja–e a helyét a valóságban.

A végtelen és időtlen fogalmakkal külön is kell foglalkoznunk a fentiek megértéséhez, de ez már a matematika témakörében lehetséges, a fizika nem képes ilyen fogalmakkal dolgozni, de ez a leglényegesebb megállapítás a fentiek alapján. Nincs az anyagnak keletkezési ideje, sem el nem múlik soha. Ami létezik, az által létezik, hogy nincs az idő korlátai közé szorítva. Helyes számításokhoz tehát nem a c (fénysebesség) négyzetre emelésével fogunk jutni, vagy bármilyen egyéb szorzással, nem fizikai állandók fogják megmutatni a valóságot, hanem a sebesség elhagyásával, mivel a sebesség az idő nélkül értelmét veszíti. Ez a „sebesség” viszont, mivel egy adott pont körül történik, tökéletes leírása annak, ami létezik. A – létezik – szó viszont így nem csak a sebesség fogalmának megszűnésével jár, hanem az idő fogalmának a megszűnésével is, hisz’ az idő gyorsulásával vagy lassulásával eljutunk oda, ahol az idő megszűnik létezni a létező számára.

Ami létezik, az van, nem keletkezett valamikor, hanem létezik, nincs számára idő és sebesség, az által létezik, hogy behatároltuk azt a teret, ahol létezik. Egyértelműen meghatároztuk a helyét. A meghatározásunk nem egy pont, hanem egy pálya gyakorlatilag, de ez a pálya egy gömböt alkot, mely a tér egy meghatározott pontja körül található. Ennek a tér vizsgálata során lesz jelentősége, ezért kell itt tisztázni a fogalmat.

A standard modell és a gravitáció

A fentiekben vázoltak megkívánnak egy új fogalmat, elnevezést tőlünk, hogy tovább tudjuk gondolni a fentiek következményeit. Ez a fogalom pedig az a sebesség, melyen a téridő-elméletnek megfelelően megáll az idő. Nevezzük ezt a fenti atommag körül keringő elektron példáján Határsebességnek vagy szilárdtest-sebességnek. Ez a sebesség nem adható meg semmilyen mértékegységben, hiszen az idő megállásával nincs értelme a sebességnek, nem értelmezhető fizikailag. Amit meg tudunk állapítani, az az, hogy az idő megszűnik. A meghatározás az, aminek jelentősége van. A határsebességen az „anyag” számára megszűnik az idő, és mindenhol jelen lesz, ahol ez pályájából adódóan lehetséges. Szilárd testté válik azáltal, hogy az idő, és ezáltal a sebesség megszűnik. A határsebesség, vagy szilárdtest-sebesség tehát az a sebesség, ahol a sebesség megszűnik létezni az idő megszűnésével, így a távolság válik végtelenné, ami által a távolság is megszűnik. Eddigi számításainkkal tehát azért nem sikerült leírni a valóságot, mert a sebességgel, a távolság és az idő szorzataival számoltunk. A valósághoz, azaz a létezéshez pedig ki kell lépni ezekből a fogalmakból ahhoz, hogy megérthessük. Az elmélet a végtelen értékeken válik valósággá, melyekkel nem tudunk már számolni. Azt is mondhatnánk, hogy ahol a matematika véget ér, ott kezdődik a valóság.

A fizikai kísérletekben, melyek a mikrorészecskéket vizsgálják, leegyszerűsítve, hatalmas sebességre gyorsítanak részecskéket – elméletileg –, és ütköztetik azokat más részecskékkel, amiből aztán levonják következtetéseiket. A hatalmas sebességek viszont fény alatti sebességeknek tűnnek, de valójában ezek a sebességek olyan adatok és elméletek alapján lettek meghatározva, melyek nem ismerik el a fénynél nagyobb sebességet. Az eredményekből pedig megalkotható lett a standart modell, mely minden részecske mozgását leírja, elméletben. A standard modell az elektromágneses kölcsönhatást, a gyenge és erős kölcsönhatást, valamint az alapvető elemi részecskéket leíró kvantumelméletet egyesíti. A gravitációt viszont nem, és azt sem magyarázza meg, hogy a klasszikus fizika miért veszíti értelmét az elemi részecskék világában.

A fenti elméletünk alapján viszont értelmet nyernek a különbségek és a problémák megoldódnak, hisz’ az eddigiekben az okozta a problémát, hogy a fénysebességet elérhetetlennek gondoltuk, a fény feletti sebességet pedig nem is feltételeztük. A standard modell minden bizonnyal, minden problémájával együtt is közelít a valósághoz, az általunk meghatározott valósághoz, és fizikusaink szorgalmának köszönhetően konkrét, minden kérdésre választ adó elméletté fejlődik, de csak az elemi részecskék világában, amely így egy nemlétező világ. A kutatása pedig nem hozhat olyan eredményt, mely magyarázattal szolgálna a létező világra. A későbbiek meg fogják mutatni, hogy nem is kutatás az, amit végzünk az elemi részecskék kutatása során, hanem meghatározás. Egy olyan világ meghatározása, mely nem létezik, ezért olyan nehéz megtalálni egy minden eddigi kérdést megválaszoló elméletet, hisz’ egy olyan világot vizsgálunk az elemi részecskék kutatása során, amelyben minden lehetséges, és az elemi részecskék tulajdonképpen nem léteznek, amíg meg nem határoztuk őket, így minden új meghatározás bonyolítja az elméletet, de semmit sem lehet kizárni, mivel olyasmit akarunk meghatározni, amit valaki más már félig-meddig meghatározott, de a pontatlanságokat és különbségeket figyelmen kívül hagyta, így mindig ütköznek az egyre bonyolultabb elméletek. Egy nemlétező világ leírása során tehát az elméletek ütköznek, nem pedig a valóság ütközik az elméletekkel, és mivel egyelőre nincs konszenzus az elméletek között, ezért nem sikerül megalkotni a mindent magába foglaló, tökéletes elméletet.

A gravitáció nincs jelen az elemi részecskék világában, semmilyen módon nem illeszthető bele. Az elemi részecskék világában viszont jelen van az idő, elméletben, mellyel számolni is kell az elméletek alapján. Ez okozza a problémát. A fénysebességgel számolva nem határozhatunk meg valamit, ami sokkal gyorsabban mozog a fénysebességnél, sőt, mivel megszűnik az idő a sebesség növelésével, gyakorlatilag a sebesség is megszűnik. Gravitációs tere viszont csak annak lehet, ami létezik, aminek tömege van, azaz a fenti elmélet szerint tömege csak annak van, ami a tér egy pontján az időből kilépve létezik azáltal, hogy konkrétan meghatározott pályája van, amely nem végtelen. Nem végtelen, tehát az idő hiányában az elemi részecske mindig, mindenhol ott van a pályáján.

Ezek alapján a való világban, mely érzékelhető az ember számára, a gravitáció azért van jelen, mert a határsebességen „pörgő” atomok időtlenül léteznek, kilépnek az idő által értelmezhető tartományból. Csak azáltal léteznek, hogy gömbpályára vannak kényszerítve, de így mindenhol mindig léteznek a pályájukon, azaz szilárd testé válnak, és ennek köszönhetően lesznek stabil valósággá, tömeggel rendelkeznek, melyre már a klasszikus fizika törvényei hatnak, így a gravitáció is. Amikor a tér egy meghatározott, behatárolt részén folyamatosan jelen van az elemi részecske, akkor ez a folyamatos jelenlét hozza létre azt a hatást, mely a teret is befolyásolja az által, hogy állandóan ott van a részecskénk a pályája minden pontján. Amikor nincs meghatározva a pályája ilyen konkrét módon, akkor pedig gyakorlatilag sehol sincs az elemi részecskénk, hisz’ a sebességének köszönhetően egyetlen pillanatra sincs sehol a térben, ahol meg tudnánk határozni a helyzetét. Ezért nincs is semmilyen hatással a térre, gyakorlatilag nem is létezik a térben és a klasszikus fizika törvényei sem hatnak rá, mert azok csak arra hatnak, ami a térben jelen van. Így a gravitáció sem hathat egy elemi részecskére, mert az nem létezik, amíg nincs meghatározott pályája.

A határsebesség vagy szilárdtest-sebesség elérésekor az idő válik értelmezhetetlenné. Ez egy fontos probléma, amire választ kell találnunk, hisz’ világunkban létezik az idő, és a szilárd testek, az anyag is létezik. Erre egy külön szakaszt kell szánnunk a későbbiekben.

Szerencsére azonban a fenti elmélet és a gyakorlati tapasztalat is magától értetődő választ ad a problémára. A kulcs a „határ” szó, melyet a határsebességre alkalmaztam, melyen a sebesség elér egy olyan pontot, ahol a téridő-elmélet szerint megáll az idő. Itt a sebesség megszűnik létezni, értelmét veszíti, ahogyan az idő is. Épp az idő megszűnése miatt nem beszélhetünk többé sebességről. Létezésről kell beszélnünk az atom elektronjait vizsgálva, melyek időn túl léteznek, és szilárd testté válnak a határsebesség elérésével. Ismert világunk alapvető tulajdonságai szűnnek meg tehát látszólag a határsebességen, nevezetesen az idő és a sebesség. A határsebességen létezővé vált anyagra gravitáció hat a többi anyag által, és neki magának is gravitációs tere keletkezik, mint minden létező anyagnak, azaz a létező anyagok hatnak egymásra, és ez lesz a klasszikus fizika terepe.

Az idő, melyet a létező világban mérünk, nem lehet tehát ugyanaz, mint az elemi részecskék világában, mivel a létező világban minden anyag a határsebességet elérve létezik. Elemi részecskék szintjén időtlenül létezik az anyag. A fenti – határsebesség – elnevezés tehát nagyon félrevezető, csak a megértéshez kellett használnunk, és a szilárdtest-sebesség éppilyen félrevezető, mert nincs semmiféle sebesség, mivel nincs sem idő, sem távolság. A helyes megfogalmazás a fentiek megértése után tehát a létezés.

Világunkban viszont az idő nagyon is létezik, tehát itt egy látszólagos ellentmondás van. Vonjuk le viszont a logikus következtetéseket, és nem lesz értelme az ellentmondásnak. A határsebességen szilárd testté, létezővé vált anyag kilépett az elemi részecskék világából, más törvények vonatkoznak rá, mint előző állapotában. Világunkban is van idő, de ez az idő értelmezhetetlen az elemi részecskék világában, hisz’ ott a határsebességen mozgó részecskék számára az egyetlen pont köré kényszerített határsebességen mozgó részecske nem is létezik. Számunkra ebben a világban szilárd testek a határsebességen mozgó részecskék, melyek gömbpályára vannak kényszerítve, de a részecskék számára álló objektumok, melyekhez viszonyítva ők nemhogy a fény- vagy a határsebességre, de bármekkora sebességre képesek, hisz’ kiléptek az elemi részecskék világában érvényes időből a határsebesség elérésével, idő nélkül pedig végtelen a sebességük. Végtelen a sebességük, ami annyit jelent, hogy egyszerűen nem léteznek. Egyszerűbben megfogalmazva, az elemi részecskék világában az a részecske, mely határsebességen kering – azaz a való világ, nem is létezik –, nem képes „érzékelni” a határsebességen keringő atomot, mert az a számára nem létezik.

Ezen következtetések levonása után még nagyobb, szinte már felfoghatatlan teljesítmény, hogy fizikusaink egyáltalán tudnak az elemi részecskék létezéséről, nem álltak meg azon a véleményen, hogy az atom egy és oszthatatlan, hanem tovább kutatva felfedezték univerzumunk még apróbb elemeit. Ezek az elemek gyakorlatilag nem léteznek, csak annak köszönhetően vagyunk képesek érzékelni őket, hogy hatalmas részecskegyorsítók segítségével megközelítjük elérni a létezésükhöz szükséges sebességet, amelyen aztán vizsgálhatnánk őket, de valójában egy olyan világkép tárul elénk a részecskék világáról, ahol semmi sem létezik. A későbbiek erre a fura helyzetre is magyarázatot fognak adni.

Létező világunk azonban valóban létezik, és ezt nem is csak fénysebességen teszi, hanem a felett, a határsebesség elérésével válik létezővé. Ebben a világban viszont már érvényesek a klasszikus fizika törvényei, melyek az elemi részecskék esetében értelmetlenek.

Amit megállapíthatunk még, az az, hogy minden megváltozik a határsebesség elérésével, mert a mozgásból, gyorsulásból egy teljesen nyugodt, stabil állapot jön létre. A korábbi világ gyakorlatilag megszűnik létezni, és egy új világ tárul a szemünk elé, amelyben más törvények uralkodnak, mint a korábbi állapotban.

Megállapíthatjuk, hogy a határsebesség a létezés alapja, melyen a mozgás és az idő megáll, és az anyag attól válik valóssá, hogy az atommag körül keringő elektronunk mindenhol jelen van, ahol ez a pályáján lehetséges.

Az atomok alkotóelemei olyan „részecskék”, melyek csak azáltal érzékelhetőek számunkra, hogy „mozgásuk” központosul, azaz egy gömbpályára kényszerülnek, mely által létezővé válnak. E nélkül a kényszer nélkül, azaz akkor, ha nincs ilyen konkrétan meghatározva a pályájuk, akkor valójában nem is léteznek. Később tehát azt is meg kell állapítanunk, hogy: mi pörög a zsinór végén, azaz mik is valójában a létező világunk alapelemei. Jelenlegi tudásunk alapján a gömbpálya sem pontos megfogalmazás, mert a hullámfüggvények szerint nem csak a gömb felületén lehetséges az atommag körül „keringő” elektron meghatározása, hanem a gömbön belül gyakorlatilag mindenhol. Egy tömör anyagot kell tehát feltételeznünk, egy golyót gyakorlatilag, de ez már részletkérdés. A létezés alapjait határozza meg a fenti elmélet, nem a részleteit.

A továbbhaladáshoz azonban egy további érdekes fizikai kísérletre is meg kell találnunk a magyarázatot, aztán visszatérünk a létezés kérdésköréhez.

A kétréses kísérlet

A fentiek alapján talán már nem is kellene annyira magyarázni, hogy mi történik a kétréses kísérlet alatt, de van egy nagyon fontos aspektusa a kísérletnek, amely egy olyan jelenséget mutat be, mely nélkülözhetetlen lesz a bibliában foglaltak megértéséhez.

A kísérlet széles körben ismert. Adott egy elektronágyú, mely elektronokat lő ki. Az ágyú előtt bizonyos távolságban van egy fal, melyen két rés található. A fal nem engedi át az elektronjainkat, csak a rések egyikén haladhatnak át. Ezen fal mögött pedig található egy másik fal, melybe becsapódva láthatóak lesznek elektronjaink, melyeket kilövünk az ágyúval.

Logikus következtetés világunk törvényeit ismerve, hogy az elektronok vagy becsapódnak az első falba, vagy a réseken áthaladva a második falon fognak két vastag vonalat alkotni, melyeket a két rés pontosan meghatároz.

Mivel viszont elvárásaink a valóságban létező anyagokon és azok által szerzett tapasztalatainkon alapulnak, nem ez történik. Ez történne, ha az anyagra jellemző tulajdonságai lennének az elektronoknak is, de mi az elektront úgy határozzuk meg a jelenkori fizika ismeretei szerint, hogy azok az atom alkotóelemei, az anyagi világ alkotóelemei. Ez a kísérlet leglényegesebb eleme, amit könnyen figyelmen kívül lehet hagyni, de az elemzésünk végére megmutatkozik a jelentősége.

A két vastag vonal helyett hullámmozgásra utaló sok párhuzamos vonal keletkezik a másik falon, melyek egy része nem is látható az első faltól az ágyú pozíciójából egyenes vonalban. Ilyen eredmény akkor lehetséges, ha nem anyagot lövünk ki az ágyúból, hanem mondjuk feltöltjük vízzel a kísérleti modellünket az ágyú vonaláig, és beledobunk a vízbe egy golyót az ágyú csövéből. Hullámokat fogunk kelteni a vízen, és ezek a hullámok, megtörve az első fal két résénél, hullámmintát rajzolnak a hátsó falra, melyek megfelelnek a kísérleti eredményeinknek. A két résen ugyanis megtörnek a hullámok, és újabb hullámok keletkeznek a réseknél kiindulva, melyek találkozási pontjain felerősödnek. Így keletkezik a jellegzetes hullámminta, melyek a hátsó falon megjelennek a kísérlet eredményeképpen.

A probléma az a kísérlettel, hogy mi létező tárgynak képzeltük az elektront, az eredményeink alapján viszont az egy hullám, nem pedig anyag.

Itt kezdenek a kérdések sorakozni a kísérleti eredmény láttán. Ha az elektron nem létezik, csak egy hullám, akkor mi kelti az elektronhullámot? Mi az az anyag, melyben az elektronhullám terjed? Semmi sem létezik valójában?

A kísérlet azonban nem ér véget itt. Kísérletünkben ugyanis olyan változtatást eszközöltek, hogy az ágyúnk egyszerre csak egy elektront lőjön ki, mely becsapódik az első vagy hátsó falba, majd csak ezután a következőt. Nos, az eredmény az lett, hogy külön-külön érzékelhetők voltak a becsapódó elektronok, egyesével, de a kép, melyet a hátsó falra rajzoltak, újra csak a hullámforma szerinti sok vonalas ábrát rajzolta ki, nem pedig két vastag vonalat. Az elektronok egyenként becsapódtak, tehát nem hullámforma szerint érkeztek, hisz’ akkor minden egyes elektron indítása után hullámok keletkeztek volna, és több ponton is megjelent volna egyetlen elektronunk a hátsó falon, de nem ez történt, hanem minden egyes elektron egy adott, meghatározott helyen jelent meg. A folyamatosan ismételt elektronkilövések viszont a hullámforma ábráját eredményezték.

A következő változtatás az lett a kísérleten, hogy elhelyeztek egy-egy szenzort, egy-egy megfigyelőpontot az első fal réseinél, hogy meghatározzák, melyik résen halad át az elektron. Ha hullámról lenne szó, ez nem lenne lehetséges, hisz’ a hullám mindkét résen áthaladna egyetlen elektron kilövésénél is, de mivel az előző esetben sem ez történt, hanem egy elektron egy adott ponton jelent meg, most meg akarták határozni, hogy melyik elektron melyik résen halad át, esetleg mégis mindkét résen áthalad-e egyetlen elektron, és ezután megvizsgálni, hogy hova csapódik be. Elektronjainkat továbbra is egyesével lövöldözték a kísérletünkben.

Az eredmény nagyon meglepő a korábbiakhoz viszonyítva, mert itt nem hullámmintát kaptunk eredményül, hanem a kísérlet előtt elvárt két vastag vonalat, mely már az anyagra jellemző tulajdonságokat mutat, tehát ebben az esetben már valódi anyag az elektronunk, és minden elektron vagy az egyik, vagy a másik résen haladt keresztül.

Vizsgáljuk, meg, hogy mi történt tulajdonképpen. Az elektronágyúnkból hatalmas sebességgel indítottuk útjára az elektronokat, elméletben. Valójában viszont épp ellenkezőleg. Egy létező anyagot felhasználva indítottuk útra az elektronokat, hisz’ ami létezik az a fénysebesség felett létezik, a határsebességet elérve valódi, szilárd anyag az elektronjaink forrása.

Amikor egy izzó katód segítségével, termoemisszióval elektronokat bocsájtunk ki, akkor a határsebességen mozgó elektron elhagyja a gömbpályáját, ezért lesz képes elhagyni az atomot, amely körül „keringett”. Nem keringett, hisz’ a határsebességet elérve létezett, időtlenül jelen volt az atommag körül. Amikor a termoemisszió hatására kilép az elektron az atomból, akkor az történik, hogy az elektron a korábbi gömbpályáját elhagyja, de mivel a határsebességen mozog, nem létezik az idő a számára, azaz egyszerűen megszűnik létezni és bárhol feltűnhet a világon. Az érzékelés pillanatában azonban az elektron újra anyagi tulajdonságokat mutat. Elektronunk itt, mivel érzékeljük, meghatározott helyen található, de amíg ez bekövetkezik, nincs valós léte, mert az idő nélkül végtelen sebességen mozog, azaz valójában nem létezik. Nincs valós léte, ezért hullámtermészetet mutat, azaz nem a létező világ törvényei szerint létezik és repül, hanem az elemi részecskék világában, azaz hullámtermészetének köszönhetően bárhol lehet a pályáján. Ha meghatározzuk a helyét megfigyelésünkkel, akkor ott van, ha nem, akkor sehol sincs, de bárhol felbukkanhat a hullámvonalon, amelyen „mozoghat”. Ez a részecskefizika egyik törvénye. A hullámtermészet és a hullámvonal, melyen fellelhető a részecske, a hullámelméletből következik, melyről később lesz szó részletesebben, de valójában semmi sem befolyásolja azt, hogy a részecskénk hol van vagy hol lehet.

Megfigyelésünk során viszont ez a magyarázat sem elegendő, csak a kísérletek azon részére érvényes, melyekben csak a hátsó falat figyeltük meg. Amikor az első falnál is megfigyeltük, hogy hol van az elektronunk, akkor az odáig hullámtermészetű, azaz nemlétező elektronunk a pályáján feltűnt valahol, ezután pedig továbbhaladt. Viszont mivel ezután már csak a hátsó falnál érzékeljük újra elektronunkat, ezért annak az első faltól újra hullámtermészetűvé kellene válnia, eltűnnie, hogy később valahol a pályáján felbukkanjon, ahol az érzékelő anyagunkkal találkozik.

De nem ez történt, hanem az első falnál elvégzett megfigyelés után elektronunk, már anyagi tulajdonságokat mutatva, nem hullámmintát rajzolt a hátsó falra, hanem két vastag vonalat, mint amikor egyenes vonalú egyenletes mozgást végez egy tárgy. Egy létező tárgy.

Mire van szükség ahhoz, hogy megváltozhasson az elektron állapota, és ne a részecskefizika törvényeinek engedelmeskedjen, hanem a létező világ törvényeinek? Ehhez arra van szükség, hogy a határsebességen mozgó, azaz nemlétező elektron egy meghatározott pályán mozogjon, így határok közé szorítsuk. Meghatározzuk a helyét. Egy gömbpályára kényszerítjük, ekkor elektronunk újra létezni fog, de nem úgy, ahogy korábban, az atommag körül keringve.

Megfigyelésünk hatással volt az elektronra, de nem egyenes vonalú egyenletes mozgással érte el a határsebességet, hisz’ akkor eltűnt volna, érzékelhetetlenné vált volna számunkra, hanem olyan sebességgel haladt tovább, immár anyagi tulajdonságokat mutatva, amilyent elvártunk tőle, mint létező részecskétől. Már nem a részecskefizika törvényei szerint, hanem a létező világ törvényei szerint.

Az elektronunk csak akkor lehet erre képes, ha a megfigyelésünk olyan hatással volt rá, hogy az elektronban magában állt be a változás. Az elektron szerkezetéről nem sokat tudunk. Bármilyen további, még apróbb elemekből állhat, melyeket talán sohasem fogunk tudni megvizsgálni, de kísérletünk megmutatja, hogy amennyiben apróbb elemekből áll, melyek keringenek egy mag körül, akkor könnyen megmagyarázható a fenti kísérlet eredménye. Megfigyelésünk hatására ugyanis az elektron alkotóelemei, melyek határsebességen mozognak, egy pont körül kezdenek keringeni, így valósággá, valódi anyaggá válnak számunka, mely már a létező világ törvényeinek engedelmeskedik, és korábbi, még csak hullámtermészetű lehetséges pályája megszűnik, mivel egy keringő pályára állítottuk. Mint létező anyag, már lesz tömege, melyre hat a gravitáció is, mint létező anyag, halad tovább és csapódik be a hátsó falba. Érthetőbben: maga az elektron pöröghet határsebességen attól, hogy egy határsebességen pörgő, azaz létező anyaggal találkozik, azaz érzékeltük, de mivel a világon bárhol találkozhatna létező anyaggal, ez mégis csak ott lehetséges, ahol azt megfigyeljük, azaz elvárjuk.

Elektronunknak még csak arra sincs szüksége, hogy további alkotóelemeket feltételezzünk, hisz’ amikor az atommag körül keringett, mint elektron, akkor azért tudtuk meghatározni, mert a gömbpályáján mindenütt folyamatosan jelen volt, azaz létezett. Most pedig mint az atomtól különálló egység, semmit sem változott az alkotóelemünk, amiről szó van, csak nem egy atommag körül kering gömbpályán, hanem valami más miatt, önmagában kezdett el keringeni egy új gömbpályán, mely által újra behatárolt pályája lett és újra létezővé vált. Ez alapján pedig nem is kell mindenféle, még apróbb elemi részecskéket feltételeznünk, csupán az határozza meg, hogy milyen tulajdonságokkal rendelkezik egy létező anyag, hogy az alapvető alkotóeleme milyen pályán „mozog”. Nem mozog természetesen, hisz’ idő nélkül az adott pálya minden pontján folyamatosan jelen van, azaz létezik. A pályák határozzák meg aztán a létező anyag tulajdonságait.

A kísérlet így minden fázisában megmagyarázható lett a határsebesség ismeretében, de egy nagyon fontos új tanulsággal is szolgál.

Az elemi részecskék világa nem valódi, hanem a lehetőségek tárháza, melyek a kvantumfizika eddig felismert, meghatározott törvényei, elméletei alapján mindaddig lehetőségek maradnak, amíg meg nem határozzuk a részecskék helyét. Amint meghatároztuk a részecskék helyét, a lehetőségek megszűnnek létezni, minden további lehetőség eltűnik, hisz’ nem bármerre mozoghat a részecske, hanem a meghatározott gömbpályán.

A fenti kísérletben pontosan ez történt. Az elektron bárhol becsapódhatott a hátsó falban a hullámtermészet által lehetséges hatalmas – valójában végtelen – számú variációk közül, de mindig csak egy helyen, hisz’ ahol becsapódott, ott a végtelen pályája egy gömbpályára kényszerült, így nem bárhol, hanem csak a meghatározott pont körül keringhet tovább, azaz létezővé válik. Egyesével lövöldöztük az elektronágyúból az elektronokat, és egy konkrét helyen csapódtak be azok, de nem volt lehetséges előre megmondani, hogy hol fognak becsapódni. Miután becsapódtak, a lehetőségek megszűntek, hisz’ minden elektronkilövés után egy becsapódást észleltünk. Amikor viszont már az első falnál meghatároztuk az elektron pontos helyét, akkor már ebben az időpillanatban megszűntek a hullámtermészet szerinti lehetőségek, és egy kiszámítható, konkrét helyre csapódott be az immár létező elektronunk a hátsó falba, mely, mivel létezett, a klasszikus fizika törvényei szerint haladt tovább, mint anyag.

Meg kell tehát állapítanunk, hogy a megfigyelésünk hatására a határsebességen mozgó, azaz időtlenül, bárhol és bármikor feltűnhető részecskék „felpörögnek” egy pont körül, és valósággá válnak, ezzel egyidőben pedig minden más lehetőség megszűnik. Nem a térben száguldoznak tovább a részecskék, időtényező nélkül, hanem egy meghatározott pontban, egy meghatározott ponthoz viszonyítva pörögnek határsebességen, ami által létezővé válnak, tömegük és meghatározott helyük lesz, és így megjelennek itt, az anyagi világban.

Ahhoz, hogy pontosan megértsük a fenti jelenséget, egy kicsit alaposabban szemügyre kell vennünk a kísérletünk körülményeit. A kísérlet elvégzéséhez egy légüres térre van szükség, melybe egy izzó katód segítségével termoemisszióval elektronokat bocsájtunk ki. Ezeket egy, a katód közelében elhelyezett pozitív töltésű rács elszívja, s ennek segítségével szabályozható a kibocsátott elektronok száma. A légüres tér azért szükséges, hogy ne tudjon az elektronunk beleütközni más részecskékbe, tehát ebben a térben semmilyen anyag nincs. Az első falba ütközve elnyelődnek az elektronok, vagy továbbhaladnak a két résen keresztül. A hátsó fal pedig egy olyan anyagból van, ami valamilyen módon képes jelezni, hogy belé csapódott egy elektron, például megváltozik a töltése, melyet mérőműszerekkel képesek vagyunk érzékelhetővé tenni az ember számára. Amikor az első fal réseihez is érzékelőket teszünk, olyan megoldásra van szükség, mely nem nyeli el az elektront, mégis olyan hatással van az odahelyezett anyagra az elhaladó elektron, mely mérhető változást idéz elő, ezáltal lehetséges érzékelni, hogy az elektronunk áthaladt-e valamelyik résen, vagy becsapódott valahol az első falba.

Az érzékelés tehát azáltal történik, hogy egy létező anyagot helyezünk az elektron útjába, mely természetesen azért létezik, mert a határsebességen pörög, és ezzel az anyaggal találkozik az elektron.

Valójában nem ez történik, az eddigi ismereteink szerint. A tévedés abban áll, hogy azt feltételeztük, az elektronunk kilép az izzó katódból, és vagy részecskeként tovább repül, vagy hullámtermészetű tulajdonságai alapján, a lehetséges pályái közül lesz megtalálható valahol.

Mivel a kísérletet szigorúan meghatározott körülmények között végeztük el, ezért rendelkezésünkre állnak a fenti adatok, amelyeket elemeznünk kell természetes körülmények között is ahhoz, hogy megérthessük, mi is történik.

Az izzó katód segítségével kilövünk egy elektront, vagy fogalmazzunk úgy, hogy kivonunk egy létező anyagot a valóságból.

Ekkor elektronunk, elhagyva a mag körüli gömbpályáját, bármerre mehet, de mivel a határsebességen mozog, nincs jelen az időben, időtlenül létezik, így sebességéről azt mondjuk, hogy határsebesség, de gyakorlatilag nem mérhető, nemlétező a számunkra, így már nem egy valós, szilárd anyag. A hullámelméletek szerint az elektronunk sehol sincs, amíg meg nem határozzuk a pontos helyét, hanem egy kiszámítható, lerajzolható hullámon van valahol. Amint meghatároztuk a helyét, akkor viszont valósággá válik, és pontosan ott található, ahol azt meghatároztuk. Pontosan ezt feltételeztük mi is a fentiekben. Ahhoz, hogy meghatározzuk a pontos helyét az elektronunknak, arra volt szükség, hogy valamilyen módon érzékeljük. Ez az érzékelés pedig csak akkor lehetséges, ha az elektron lehetséges pályájára egy határsebességen rezgő, azaz létező anyagot helyezünk, mely által már lehetségessé válik az érzékelése. Viszont az elektron érzékelése azt jelenti, hogy elektronunk újra valósággá vált, de nem oly módon, mint eddig, hanem egy gömbpályán, mely már nem végtelen a térben, ezért létező anyaggá vált, melyet érzékelhetünk.

A további elemzéshez szükség van az elektron pályájáról is egy kicsit konkrétabban beszélnünk. Az elektronok pályáját csak olyan helyzetben tudjuk megfigyelni, megmérni, amikor valóban létezik, határsebességen pörög, azaz az atommag körül. Az atomból kilépő elektronok pályáit nincs lehetőségünk ilyen konkrétan megfigyelni, ez nem is lehetséges valójában, hisz’ az atomból azáltal lép ki az elektron, hogy elhagyja a gömbpáját, és így nem is létezik többé sem térben, sem időben. A hullámelméletek a hullámokat tudják lerajzolni, ahol az elektronunk vagy bármely más részecske tartózkodhat elméleteink szerint, de valójában semmilyen elmélet sem szabhatja meg egy időtényező nélkül haladó „részecske” helyét. Ezeket a hullámokat természetesen két dimenzióban, például egy papíron tudjuk ábrázolni, de a papír szélén nem érnek véget a hullámok. A hullámoknak nincsenek se fizikai, se elméleti korlátai, azaz végtelen hosszúságúak. Ezen felül pedig nem két dimenzióban alkotnak hullámokat, hanem háromban, azaz a térben. Ez mindössze annyit jelent, hogy a két dimenzióban ábrázolt hullámok a harmadik dimenzióban is hullámok, azaz a papírlapra merőlegesen is hullám alakúak. Elhagyva az ábrázoláshoz szükséges korlátokat tehát megállapíthatjuk, hogy ezeket a hullámokat a végtelenségig rajzolhatnánk a térben, akkor sem érnénk a végére: valóban végtelenek.

A tér sem olyan szabályos viszont, mint azt egy kockában ábrázoljuk, hanem elhajlik a gravitációs mezők hatására, mert mindennek, ami valóban létezik, van tömege és hatással van a térre is. Gondoljunk bele, hogy hogyan szokták ezt modellezni. Ha egy sík felületen elgurítunk egy golyót, akkor az egyenesen fog gurulni. De ha egy kifeszített gumiszőnyeg a sík felületünk, amin elhelyezünk pár nagyobb golyót, akkor azok benyomják a gumiszőnyeget. Ezek a benyomódások pedig hatással vannak az elgurított golyóra és irányt változtat a benyomódások hatására. Pont ilyen hatással van minden, ami létezik, a térre. A létező dolgok meggörbítik a teret és ezért mindenre hatással vannak a közelükben, minden arra haladó dolognak megváltoztatják a pályáját csak azáltal, hogy léteznek. A későbbiekben bővebben is lesz szó a tér szerkezetéről, itt azt kell megértenünk, hogy a térben bármilyen hullám, akár az egyenes vonal is folyamatosan irányt vált, minden létező anyag befolyásolja az irányát.

A hullámunk tehát akár körpályán is haladhat, visszatérhet önmagába, bármerre eljuthat, hisz’ végtelen. A végtelen tulajdonképpen azt jelenti, hogy bármilyen hullámot is képzelünk el, ez a hullám a végtelen hosszúságon valójában bárhol lehet, sőt, ennél többet kell állítanunk, mivel valóban végtelen a hullámunk, a térben mindenhol ott lehet, hisz csak „idő” kérdése lenne, hogy addig rajzoljuk a hullámunkat, ameddig a térben bárhol meghatározott ponton is áthaladna. A hullámon viszont nem létezik az elektron, hanem azt mutatja meg, hogy hol létezhet.

Alaposabban szemügyre véve tehát az elektron „pályáját”, oda jutunk, hogy meghatározhatunk bármilyen feltételt, rajzolhatunk bármilyen hullámot, az elektronunk bárhol felbukkanhat a térben, akár a Mount Everest csúcsán, akár a Plútó egyik kráterében, gyakorlatilag bárhol. Hogy valójában hol fog felbukkanni, az tehát nem egy pályamodell függvénye, hanem az elvárásaink szerint mi meghatároztunk egy jól behatárolt rendszert, azaz megszabtuk az elektronunknak, hogy hol bukkanhat fel, és ez alapján végeztük a vizsgálatainkat. Ha azt határozzuk meg, hogy egy kiszámítható hullámvonal mentén jelenjen meg, akkor ott érzékelni is fogjuk az elvárásaink alapján, mert az elektronnak semmi sem szabja meg, hogy hol legyen, ha nincs gömbpályára kényszerítve sem időben, sem térben.

Mi is történik valójában a kísérlet során? Kilövünk egy elektront az izzó katódunk segítségével, mely eltűnik. Elveszíti a valóságban való létezéshez szükséges gömbpályáját, és megszűnik létezni. Eközben mi érzékelőket elhelyezve keressük, hogy hova lett az elektronunk. A fenti leírás szerint bárhol lehet a világon. Nincs sebessége – nem arról van szó, hogy lelassult, hanem arról, hogy megszűnt létezni. Létezése egy másik világba került, ahol viszont bárhol lehetséges a felbukkanása. Azért kellett megvizsgálnunk a hullámot, melyen felbukkanhat, hogy megértsük, ha egy hullámon felbukkanhat valahol, akkor a világon bárhol felbukkanhat. Ezért ott fogjuk érzékelni az elektront, ahol elvárásaink szerint lehetséges a meghatározott hullámvonalak egyikén, de mindig csak egyetlen helyen. Amikor érzékeljük, a többi lehetőség megszűnik létezni, hisz’ elektronunk a létező anyaggal találkozik, melyet a megfigyeléshez használunk és ezáltal érzékelhetővé válik számunkra, valósággá válik azáltal, hogy már nem lehet a végtelenben bárhol, hanem újra egy gömbpályára kényszerül, melyből nem tud kilépni, azaz valósággá válik. Azért válik tehát valósággá, mert meghatároztuk a helyét.

Az érzékelőink további hatással is vannak az anyagra, mégpedig a korábbi feltételezéseink szerint. Azaz, amikor az első falnál lévő érzékelő anyagával találkozott az elektron, akkor továbbhaladt egyenes vonalú egyenletes mozgással, ahogy azt egy szilárd anyagtól elvárjuk, becsapódott a hátsó falba, ahol két vastag vonalat rajzoltak ki a részecskéink. Nem akármerre haladtak tovább, nem is valamilyen hullámvonal mentén, hanem egyenesen. Az irányt az határozza meg, hogy tudjuk az „indulás” helyét, azaz az elektronágyúnkat, ahol az elektronunk megszűnt létezni, és az első érzékelés helyét, ahol „áthaladt” a résen.

Valójában viszont az történik, hogy az elektronágyú által kibocsátott elektronunk megszűnt létezni, és mi a térben kiválasztott helyen, azaz a rések egyikén, újra visszahoztuk a valóságba, de már nem azokkal a tulajdonságokkal, melyekkel eredetileg rendelkezett, hanem egy új meghatározás alapján. Eredetileg az elektron egy atommag körül keringett a határsebességen, azaz szilárd testként volt jelen. Kilépve az atomból viszont, elveszítve gömb alakú pályáját, megszűnt létezni. Az érzékelőnk által visszatérve a valóságba pedig azok szerint a tulajdonságok szerint haladt tovább, melyeket mi elvártunk, azaz az elektronágyútól meghatározott egyenes vonalon továbbhaladva a hátsó falba ütközött, most már gömbpályán pörögve valós anyagként.

Elvárásunk viszont az első kísérletnél is az volt, hogy elektronunk a hátsó falba ütközve két vastag vonalat fog alkotni, mint elemi részecske, de nem ez történt. Mi a különbség, hogyan magyarázhatjuk meg? Mivel a lehetőségeket nem szűkítettük le eléggé, ezért a hátsó falon bárhol feltűnhetett az elektronunk, nem volt meghatározva semmi más, csak a hátsó fal felületének pontjai, ahol feltűnhet. Elméleteink szerint pedig a nemlétező részecske hullámvonalak mentén jelenhet meg. Nem az első falnál vált újra létezővé az elektronunk, hanem a hátsónál, ezért rajzolt hullámmintát a kísérlet eredménye. Tovább végezve a kísérletet láthatjuk, hogy a hullámvonalaink is eltűnnek, és a fal minden pontján feltűnik a kilőtt elektronok egyike, teljesen besatírozzák a hátsó fal felületét a becsapódások, azaz valóban bárhol feltűnhet. A hullámvonalak csak valószínűségek, de valójában, mivel végtelenek, a tér bármely pontján, pontosabban a tér összes pontján áthaladnak, így kellő számú elektronkilövés eredményeként a hátsó fal összes létező pontján becsapódást érzékelünk. Ebben az esetben elvárásaink a hullámelmélet szerint teljesülnek, mert ezt tartjuk lehetségesnek.

Az első falnak nincs semmi jelentősége: ha kivennénk az első falat a kísérletből, akkor is ezt az eredményt kapnánk a hátsó falon, mivel az elektronunk nem halad át semelyik résen, hisz’ nem létezik, a hátsó falon viszont a hullámvonalak egyikén fog megjelenni. Az első fal csupán a mi elképzeléseinknek szab irányt, mert feltételezéseink szerint ha nem létezik az elektron, akkor az valójában egy hullám, azaz a két rés miatt hullámmintát képeznek az elektronkilövések. Amikor az első falnál is érzékelőket helyezünk el, akkor gyakorlatilag ott válik újra valósággá az elektron, és ezért mozog tovább az elvárt módon, azaz halad tovább egyenes vonalú mozgással a hátsó falig.

Ez azt mutatja meg nekünk, hogy a légüres tér, melyet létrehoztunk, valójában lényegtelen, csak a pontos mérésekhez szükséges, az elektron útját nem akadályozza semmi. Nem is akadályozhatja, hisz’ az elektron nincs „úton”, hanem nem létezik. Ott fog újra létezni, ahol mi elvárjuk, lehetségesnek tartjuk, azaz a hátsó falon. Így viszont akár egy teljesen zárt falat is betehetünk az első fal helyére, nem fogja megakadályozni a kísérletünk eredményességét, hisz’ mindössze a hullámvonalak léteznek, amelyeken az elektron feltűnhet, melyre nincs hatással a létező anyag. A hullámvonalak a térben „futnak”, azaz a lehetőségek adottak.

A kísérletünk hullámtermészetű ábrát rajzol a hátsó falra, mely bizonyítja, hogy az elektron nem létezik, hanem a lehetőségek léteznek az újbóli megjelenésére. A korábban végzett vizsgálatunk alapján a hullámok viszont végtelen hosszúak és a térben bármelyik-mindegyik ponton áthaladhatnak, azaz a gömbpályáról kilépve megszűnnek létezni, és a tér bármely pontján feltűnhetnek újra. Nincs értelme a részecske sebességéről beszélni, mert nincs részecske. Abban a pillanatban, amikor a gömbpályát elhagyva, kiesett az elektronunk a valóságból, nem létezik többé. Hogy mikor és hol jelenik meg legközelebb, azt meghatározzák a hullámvonalak, de semmilyen időbeli korált nem létezik. Nem kell „idő” a vonalak megrajzolásához, a hullámvonalak csak a megértést segítik. Valójában persze a hullámvonalakra sincs szükség, mégis a hullámminta lett az eredmény a kísérlet során, mert ezt a meghatározást használtuk, fogadtuk el igaznak, azaz a nemlétező részecskénknek már eleve adtunk egy meghatározást, hogy hol létezhet: a hullámelmélet szerinti vonalon.

Azt mutatja meg a kísérlet, hogy térbeli korlátai is megszűntek az elektronunknak, azaz térben és időben bárhol megjelenhet. Mégsem bárhol jelenik meg, hanem ott és akkor, ahol mi meg akarjuk figyelni. Kísérletünk alapján először a hátsó falon vártuk a megjelenését, de nem határoztuk meg pontosan, hogy hol számítunk a megjelenésére, csak annyit, hogy a hátsó falon. Ezzel kapcsolatban viszont olyan elméleteket fogadtunk el igaznak, melyek azt feltételezték, hogy az anyag részecskéi nem is léteznek talán, hanem csak hullámok. Ebből a feltételezésből született meg a hullámelmélet, de itt, akkor, mikor ezt a kísérletet először elvégezték, azt gondolták, hogy ha az elektron vagy más részecskék nem léteznek, akkor hullámok. Ezért a hátsó falon hullámvonalakat rajzoltak számunkra a „kilőtt” elektronok, mivel nem kilőttük őket, hanem a gömbpálya elhagyása után nem léteztek. Kellő számú kísérlet elvégzésével viszont a hátsó fal minden pontján megjelent egy elektron. Térben az elektronágyú és a hátsó fal közé beraktunk egy kétréses falat, de itt nem vizsgálódtunk. Tényként elfogadtuk, hogy térben akadályt állítottunk az elektronágyú és a hátsó fal közé. A kísérletünk eredménye ezért nem is változott meg: hullámvonalakat kaptunk a hátsó falon. Semmilyen hatással nem volt kísérletünkre a fizikai akadály elhelyezése. Ezzel bizonyítottuk, hogy nem halad az elektron a térben, és ezért nem is lehetnek akadályok a számára a térbeli, létező dolgok.

Amikor az első fal réseinél megállapítottuk, hogy hol haladnak át az elektronok, akkor ezen a ponton hoztuk vissza az elektronokat a valóságba – pörgettük fel egy meghatározott pont körüli pályára megfigyelésünkkel –, és itt már a valóság, a létezés törvényeinek engedelmeskedett, mint anyag.

Na de miért csapódott be ezek után a hátsó falba? Amennyiben megszűnt létezni, mikor elhagyta az elektronágyút, és a tér és idő bármely pontján feltűnhet a hullámtermészete miatt, akkor ezt már csak egyetlen dolog okozhatta, amely még hatással volt a kísérletünkre, ez pedig nem más, mint az elvárásunk. Az első falnál azért álltunk neki a vizsgálódásnak, mert nem értettük, miért rajzol hullámmintát a hátsó falra a kísérletünk. Kilőttünk ugyanis egy részecskét, és azt vártuk, hogy az bizonyos idő múlva becsapódjon a hátsó falon. Ez meg is történt, mert ez volt az elvárásunk. Nem határoztuk meg azonban, hogy a hátsó falon hova csapódjon be az elektron, ezért a „természetének” megfelelően hullámmintát alkottak a „becsapódások” számunkra, amely tökéletesen megfelel a „nemlétező, de bárhol lehetséges” hullámelméletnek. Ez nagyon lényeges, mert itt is jelen volt a feltételezésünk, azaz az elvárásunk, miszerint, ha az elektron nem anyag, akkor a hullámelmélet szerint kell, hogy megjelenjen és hullámmintát kell, hogy rajzoljon a hátsó falra. Ez okozta, hogy hullámmintát kaptunk eredményül, nem pedig az első kétréses falunk, mely semmilyen hatással sincs kísérletünkre. A kétréses fal csak azt határozza meg, hogy a hullámelmélet szerint mi hogyan tudjuk elképzelni az elektron lehetséges megjelenését a hátsó falon.

Amikor viszont az első falnál vizsgáltuk, hogy hol „halad” át a részecske, akkor ott vált újra valósággá az elektronunk. Semmilyen mozgást sem kellett volna végeznie, mégis egy megadott vonalon, az elektronágyútól a résen át a hátsó falig vezető egyenes vonalon elindulva becsapódott a hátsó falba. Nem azt akartuk ugyanis megállapítani, hogy a rések között létezik-e az elektron, hanem azt, hogy melyik résen halad át, és ez a feltételezés tényként elismeri, hogy az elektron halad, mégpedig az elektronágyútól a mérés pontjáig és onnan tovább, hisz a mérés nem változtat a haladási irányon, csak egy pillanatnyi helymeghatározás. Nos ezzel a meghatározott elvárással kezdtünk figyelni, és az elektronunk most ezen a ponton vált valósággá, de nem csak valósággá vált, hanem az elvárásainknak megfelelően elindult a megadott irányba és becsapódott a hátsó falba.

Elvárásaink tehát valóra váltak a kísérletünk minden fázisában. Figyelmünket a tér egy meghatározott pontjára, vagy kísérletünk alapján egy adott felületre, a hátsó falra, vagy az első fal réseire irányítva olyan anyagokat helyeztünk el, melyek segítségével érzékelhetővé vált számunkra az elektron megjelenése. Az érzékelésen túl viszont elvárásokat is megfogalmaztunk: a hátsó fal esetében az elektron becsapódását vártuk el, mely hatására műszereinkkel valóban mérhetővé vált az elektron megjelenése, az első fal esetében pedig a haladás irányát is elvártuk, tehát azt, hogy az első falnál – a réseknél – történő érzékelés után csapódjon be a hátsó falba, miután az érzékelésünket az elektron haladási irányának érzékeléseként határoztuk meg.

A kísérlet végső következtetése tehát úgy fogalmazható meg, hogy az elemi részecskék világa a lehetőségek tárháza. Figyelmünk pedig ezekből a lehetőségekből valósággá változtatja azt a lehetőséget, amelyet kiválasztunk-elvárunk. Figyelmünk olyan energiát ad a lehetőségnek, amely által az „felpörög egy meghatározott pont körül”, valósággá válik, minden más lehetőség pedig megszűnik.

Kísérletünk során azt is megfigyelhettük, hogy amikor az első falnál megfigyeltük – meghatároztuk – az elektron pontos helyét, utána csak a második falnál figyeltük meg újra, mégsem vált újra hullámtermészetűvé, hanem létező anyagként jelen volt a továbbiakban. Tehát azt is megállapíthatjuk, hogy amit egyszer megfigyelésünk által „felpörgettünk” a határsebességre, azaz valósággá változtattunk, az létezik, időtlenül fennálló valóság marad, és a létező világ törvényeinek rendelődik alá, és mint létező anyag van tömege és helye a térben, és hatnak rá a klasszikus fizika törvényei.

Még egy további meghatározást tehetünk, ami a kísérletünk alapjául szolgált, mivel az atom, melyből termomisszióval „kilőttük” az elektronunkat, ezt az elektront elveszíti. Azaz az, aminek a létezését kétségbe vonjuk, az képes eltűnni, megszűnni. Ez a fentiek alapján a következőképpen lehetséges.

Ha egy létező dolognak a létét kétségbe vonjuk, akkor az megszűnhet létezni, mivel a létezéshez szükséges konkrét meghatározás nem más, mint a létezését meghatározó pálya, mely a létezés feltétele.

Gyakorlatilag tehát nem változik a részecskék sebessége, amikor elhagyják a korábban meghatározott fix gömbpályájukat, hanem eltűnnek, egyáltalán nem mozognak, hanem megszűnnek létezni. Mint nem létező részecskék hullámtermészetűvé válnak, és a térben és időben bárhol lehetséges a megjelenésük. A részecskegyorsítóinkat valójában részecskebontónak kellene neveznünk, ahol a részecskék elhagyják a létezéshez szükséges pályájukat, és megszűnnek létezni.

Ez gyakorlati értelemben is logikus, hiszen ha egy golyót egy zsinór segítségével elkezdünk pörgetni, nem csak körbe, hanem a zsinórunk által meghatározott gömb felületén, akkor ezt a gömböt a sebesség növelésével egy szilárd testnek fogjuk érzékelni. A sebességet gyorsírva pedig egyre szilárdabbnak fog tűnni a golyónk mozgása által megrajzolt gömb, míg a sebességet a képzelet határáig emelve egy teljesen stabil, áthatolhatatlan, szilárd és stabil, tökéletes gömböt fogunk kapni. Semmilyen anyag sem képes ebbe a gömbbe behatolni, nincs semmilyen anyag az útjában, és semmi sem fogja lassítani a mozgását. A sebesség hatására minden fizikai erővel szemben dacol a golyónk, így a sebességét nem veszíti el. A fizikai erők ezután mind szilárd testre a gömbre fognak hatni; a golyóra, melyet megpörgettünk, semmi sem hat. Amennyiben viszont a zsinór elszakad és nem szabja meg a golyó pályáját, akkor a hatalmas sebesség, melyen az idő már nem létezik, nem azt eredményezné, hogy a golyónk elrepülne egy irányba, hanem azt, hogy eltűnne, mivel a golyónk olyan hatalmas sebességen mozog, ahol már nincs idő, idő nélkül pedig a mozgás maga a nem létezés állapota. Idő nélkül a mozgás sebessége nem értelmezhető, azaz a golyónk egy végtelen világban végtelenül létezik időben is, még sincs sehol, azaz nem érzékelhető. Mint lehetőség van jelen, mint lehetőség viszont jelen van minden időben és a tér minden pontján.

Kísérleteink eredménye az, hogy a golyó, ha nem pörög a határsebességen, akkor gyakorlatilag nem is létezik. Nem arról van szó, hogy olyan kicsi a golyó, hogy nem vagyunk képesek érzékelni, hanem arról, hogy nem létezik. Mivel nem létezik a világot alkotó legapróbb építőelem, ezért mutatnak az erre utaló kísérletek a hullámtermészetre, mivel amit nem tudunk meghatározni, azt a hullámelméletekkel írjuk le. Ez gyakorlatilag egy olyan meghatározás, amivel magunkat korlátozzuk, magunkat csapjuk be, mert olyasmit akarunk meghatározni fizikai valójában, ami nem létezik.

A korábbiakban képzeletben lerajzoltuk azt a hullámvonalat, ahol egy részecske megjelenhet, és arra a következtetésre jutottunk, hogy mivel a hullám végtelen hosszúságú, és a téridő szerkezete is görbül, tehát nem egy mértanilag tökéletes négyzetekből álló tér, ezért a hullámaink bármilyen formájúak is legyenek, a végtelen hosszúságuk által bárhol, azaz mindenhol jelen lehetnek a térben. Mivel nem létezik a részecskénk, ezért nem is lenne értelme a térbeli meghatározásnak, hiszen hogy határozhatnánk meg annak a helyét, ami nincs, ami nem létezik.

Mi marad meg ezek után a kísérletünkből? Az anyag, melyet megfigyelünk, nem létezik, mégis, mihelyt megfigyeljük, a meghatározásainkhoz képest megjelenik. A furcsa kísérleti eredmények, melyekre nem számítottunk, csupán abból adódtak, hogy nem határoztuk meg elég pontosan, hogy hol várjuk el az elektron felbukkanását. A hátsó falon vizsgáltuk a „becsapódást”, és ez be is következett, csak a hullámformát nem tudtuk értelmezni, míg meg nem vizsgáltuk alaposabban az eredményeket. Hullámoknak képzeltük el ugyanis az anyag olyan kis alkotóelemeit, melyek már nem anyagi tulajdonságokkal bírnak. Elvárásaink teljesültek.

Gyakorlatilag azt állapíthatjuk meg, hogy a világban minden lehetséges. Az, hogy végül mi válik valóra, attól függ, hogy milyen elvárásokat támasztunk a világgal szemben. („A hited meggyógyított téged” – mondta Jézus mindig az embereknek.) Amit valóságnak ismerünk el, az valósággá válik. Miután valósággá vált, azután pedig létezik. Létezik a klasszikus fizika által leírt módon, hisz’ a klasszikus fizika által határoztuk meg először világunkat tudományos módon.

Mi pörög a „zsinór végén” ezek után tulajdonképpen? Miből áll a világegyetemben lévő anyag?

Mivel az elemi részecskék nem léteznek, ezért nem anyag az, mely a zsinór végén pörög, hanem az elvárásaink által létrejött, azaz elképzelt „elemi részecske” száguldozik, és mivel ez a száguldozás nem összevissza történik, hanem egyetlen pont körül kezd el képzeletünk száguldani és gyorsulni a határsebességre, egyszerűen valóra válik. Ez így eléggé misztikusan hangzik elsőre, de gondoljunk bele, hogy mit is jelent ez tulajdonképpen. A fentiek alapján az válik valóra, olyan lesz a valóságunk, a világunk, amit minden kétséget kizáróan igaznak fogadunk el. Úgy viselkednek az elemi „részecskék” és az általuk megvalósuló, létező anyag, ahogy azt képesek vagyunk minden tudásunkat felhasználva meghatározni.

Ez az elmélet így pontos választ ad arra a kérdésre, hogy a fentiek ismeretében miért nem vagyunk képesek „teremteni”, bármit létrehozni a képzeletünk segítségével. Legalábbis jelen tudásunk szerint nem vagyunk erre képesek. Az elképzelt dolognak ugyanis annyira stabilan jelen kell lenni képzeletünkben, hogy kétség sem férhessen hozzá, teljesen szilárdnak és megingathatatlannak kell lennie ahhoz, hogy képzeletünk terméke elérhesse ezt a bizonyos határsebességet, a létezés állapotát, azaz megvalósulhasson. Ezen felül pedig helyileg is ugyanilyen stabilnak kell lennie, pontosan meg kell határoznunk képzeletünk tartalmának helyét, kiterjedését stb. Enélkül nem tud elképzelt részecskénk egyetlen pont körül keringve és a határsebességet elérve valóra válni, mert a térben elmozdulva a nagy sebesség miatt egyszerűen „elszáll”. Elszáll, mint a képzelet, mondhatnánk, és mivel elszállt, ezért nem tud valósággá válni.

Újabb fontos kérdésbe ütközünk ezen eredmények hatására, mégpedig a következőbe: Mi történik az elemi részecskékkel végzett vizsgálataink, kísérleteink során? Amikor nagy sebességre gyorsítunk részecskéket és ütköztetjük őket, a több emelet magas, henger alakú érzékelőkben mérjük a különböző részecskék megjelenését. Ezek a részecskék csak pillanatokig léteznek, aztán eltűnnek, lebomlanak. A fentiek alapján mi is történik ilyenkor?

A nagy sebességgel összeütköző részecskék szétesnek alkotóelemeikre, legalábbis ezt várjuk és eddigi tapasztalataink ezt támasztják alá. Valójában viszont az történik, hogy a nagy sebességgel ütköző anyagok úgy esnek szét, úgy bomlanak le, hogy elhagyják a gömbpályát. A sok felfedezett részecske annak köszönhető, hogy amikor elhagyják a létezéshez szükséges gömbpályát, akkor ezt az ütközések hatására úgy teszik, hogy a pörgő mozgásuk megmarad egy darabig, de már nincs egy fix középpont, mely körül keringenek, hanem ez a fix pont „elengedi” őket, aminek hatására a robbanásszerű, minden irányban kitörő részeket érzékelik az érzékelők. Ezek a részek a korábbi módon pörögnek még egy darabig, ekkor képesek érzékelni a műszerek, amíg még valóságosak, de mivel már nincs egy létüket meghatározó fix pont, mely körül keringjenek, kilépnek a valóságból és „hullámtermészetűvé” válnak, azaz megszűnnek létezni. A részecskegyorsító és -ütköztető kísérleteink tehát a valós anyag „halálát”, elpusztítását szimulálják, mely azáltal szűnik meg létezni, hogy megkérdőjelezzük létét, és az alkotóelemeit próbáljuk megtalálni. Pedig valójában nincsenek neki alkotóelemei, ezért a megszűnését látjuk a kísérletek során, és azért csak olyan rövid ideig, mert amint elveszítették a létezéshez szükséges középpontot, már nem képesek a valóságban maradni, nincs semmi, ami meghatározná pályájukat, mégpedig azért, mert ezeknek a részecskéknek még senki sem alkotott olyan elméletet, mely meghatározná létezésük feltételeit. Nincs meg a fent leírt feltételrendszer, mely térben és időben pontosan meghatározná létezésüket.

Amennyiben pontosan meg tudjuk határozni, hogy ezek a részecskék hogyan kell, hogy viselkedjenek, és ezek a meghatározások beleillenek az eddigi ismereteinkbe, akkor pontosan úgy fognak viselkedni, ahogy elvárjuk tőlük.

A zsinór végén tehát az az információ „pörög”, ami jelen tudásunk szerint meghatározza a világunkat. Hogy hogyan lehetséges ez, hogyan képzelhetjük el a gyakorlatban, azt a tér alaposabb elemzése után lesz lehetőségünk elemezni, de előbb térjünk vissza a kétréses kísérletünkhöz, mert a fizikusok nem elégedtek meg a fenti eredményekkel, és tovább folytatták a kísérletezést, de ezúttal már nem elektronokkal.

Fizikai szempontból eljutottunk a mikrorészecskék világának elemzésében egy végpontra, de ezen ismeretek birtokában tovább vizsgálódhatunk a makrorészecskék világában. A makrorészecskék az atomok, melyeket jól ismerünk, mint világunk építőelemeit: minden, ami létezik, atomokból áll.

Nos, a fenti kétréses kísérletet a fizikusaink elvégezték atomokkal is, sőt, nagyobb elemekkel is, például a C60 molekulával, melyben a 60 darab szénatom egy gömböt formálva helyezkedik el öt- és hatszögeket alkotva. Teljesen gömb alakot alkot, és nagyjából egy futball-labdára hasonlít. Ezzel a molekulával is pontosan ugyanazt az eredményt érték el, mint az elektronunkkal.

Ezek után szerves molekulákkal is kísérleteztek, és egy 400-nál is több atomból álló szerves molekulával is elvégezték a kétréses kísérletet, és itt is ugyanazt az eredményt kapták, mint az elektron esetében.

Mi történhetett tehát a fentiekben, hisz’ ezek szilárdan létező elemekből állnak, és atomjaik a határsebességen pörögve stabilan léteznek. Azzal, hogy kilőjük őket, nem szűnik meg az atomok határsebességen történő pörgése, csupán „pörgés közben”, atomszerkezetüket fenntartva elkezdenek haladni a térben.

Mégsem ez történik ezeknek az elemeknek a vizsgálata során. A vizsgálat által használt molekulák viszont olyan méretűek, hogy az elektronnal azonosan nem vagyunk képesek érzékelni őket, csak valamilyen anyagra gyakorolt hatásukat, és ezáltal válnak megfigyelhetővé, azaz egy másik anyagra gyakorolt hatásukat tudjuk csak megfigyelni, magukat a molekulákat közvetlenül nem.

Mi történik tehát?

A molekula „kilövésével” elveszítjük a molekula érzékelésének lehetőségét, azaz nem tudjuk, hogy hol van. Azért végezzük ugyanis a kísérletet, hogy megállapítsuk, vajon a mikrorészecskék világában tett kutatási eredményeink a makrorészecskékre, azaz az atomra, vagy annál nagyobb részecskékre is igazak-e. Ez a bizonytalanság megkérdőjelezi számunkra az anyag létezését gyakorlatilag. Korábbi világképünk kezd szétesni; eleve az, hogy a fizika törvényeit bizonyos méretek alatt, azaz az atomnál kisebb részecskék szintjén nem tudjuk értelmezni, megkérdőjelezi eddigi meghatározásainkat, de az ilyen kísérletek még jobban megdöbbentik a tudósainkat. A világ létezését épp egy fizikus kérdőjelezheti meg leginkább, mert munkájából kifolyólag pont a létező anyagot kutatja. Éppen ezért egy fizikusban merül fel először, hogy egy atom vagy egy molekula valóban létezik-e, vagy hullámtermészete van ezeknek a korábban fix és szilárd anyagoknak tekintett makrorészecskéknek is.