MÖRK LEONÓRA

A HELLINGER-MADONNA

A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

Holdfény szonáta

Lány igazgyöngyökkel

A papagájos ablak

A porcelánlány

Ködkirálynő

A herceg és a lányka

Törött tulipánok

Asszonyom, édes úrnőm

Szentjánosfű

© Mörk Leonóra, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-791-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

I.

Tekinteted engem játszva járt át,
kit aligha értett földi szem.

(Goethe: Charlotte von Steinhoz)

I.

Goethe szerint az életben jó és rossz egyaránt váratlanul tör rá az emberre. Soha nem éreztem igazabbnak ezt a mondást, mint azon a szerdai napon, amikor megérkezett a Kauffmann Aukciósház e-mailje. Közönséges, áprilisi szerda volt, az a fajta nap, amikor hajlamosak vagyunk azt hinni, azon a héten már semmi meglepő nem történhet. Nagyobbat nem is tévedhettem volna.

Amikor kiderül, hogy művészettörténész vagyok, az emberek általában úgy képzelik, az életemet Botticelli-madonnák és Michelangelo-márványszobrok között töltöm. Nem rovom fel nekik, valaha én is így képzeltem. Mikor érettségi előtt bejelentettem otthon, hogy művészettörténész szakra adtam be a jelentkezési lapomat, az apukám csak bólintott, nálunk soha nem divatozott a szülői önkény, aztán annyit mondott:

– Akkor, kislányom, most két teendőd van. Először is kitalálod, hol vállalsz munkát szeptembertől, mert úgysem vesznek fel az egyetemre. Másodszor pedig számot vetsz azzal, hogy ha mégis felvesznek, diploma után nem a Louvre-ban fogsz dolgozni, hanem a kiskunfélegyházi börtönmúzeumban.

Az édesapám okos ember, matematikus, de hál’ istennek két borúlátó jóslata közül egyik sem vált be. Egyrészt elsőre felvettek, másrészt ha a Louvre-ban valóban nem is kötöttem ki, Kiskunfélegyházán sem. A névjegyem alapján a Fokassy Galéria és Aukciósház munkatársa vagyok, a valóságban azonban szabadúszó, aki alkalomadtán más megbízásokat is elvállal. Fokassy Mártával még a gólyatáborban ismerkedtünk össze, eléggé emlékezetes körülmények között: egy este váratlanul megjött a menstruációja, és én voltam a szobában az egyetlen, akinek akadt a hátizsákjában egy fél doboz fölösleges tampon. Az ilyen élmények gyorsan összehozzák a lányokat, de mint a későbbi évek eseményei megmutatták, a mi barátságunk ennél azért szilárdabb alapokra épül. A Fokassy név régóta fogalom a magyar műkereskedelem világában, Márti műkincsek között nőtt fel, már a dédapja is festményekkel foglalkozott, így kétség sem férhetett hozzá, hogy mihelyt megszerzi a diplomáját, betársul a családi vállalkozásba. Én pedig szerencsésnek mondhatom magam: nemcsak azért vettek fel a galériába, mert Márti barátnőjének számítottam, hanem mert olyan gyorsan nőtt a forgalom, hogy tényleg szükségük volt még egy művészettörténészre. Pláne olyanra, akinek restaurátor végzettsége is van, ráadásul nemcsak angolul, hanem németül is tud. A 2000-es évek elején jártunk, az emberek egyszerűen megőrültek, mindenki festményekből meg régiségekből akart meggazdagodni, és többeknek sikerült is. Ehhez képest a piac manapság ül, de azért az idén is volt 65 milliós leütés, ha nem is pont nálunk.

Tiszteletre méltó elnevezésű foglalkozásomat érdekes módon a fiúk is értékelik, sőt, kimondottan szexisnek találják. Ők bizonyára azt képzelik, naphosszat meztelen Dávid-szobrok és életnagyságú férfiaktok vesznek körül, én pedig nem sietek kijavítani a tévedésüket. Holott valójában naphosszat inkább gyengébb, mint átlagos festmények vesznek körül, és az én feladatom kiválogatni az esetleg értékesnek ígérkezőket a halálbiztosan értéktelenek óriási halmazából.

Zsolttal is a galériában találkoztam. Egy különösen hektikus nap végén összeomlott a számítógépes rendszerünk, és a karbantartó cég őt küldte ki, hogy elhárítsa a hibát. Egyedül tartottam a frontot, mikor másnap reggel megérkezett, és miután tisztáztuk, hogy nem valami jobbfajta titkárnő vagyok, hanem művészettörténész, kevéssé csiszolt informatikusmodora mindjárt egy fokkal udvariasabbá vált. Azt nem állítom, hogy igazán udvariassá, tapasztalataim szerint arra informatikus fiú alkatilag képtelen, mint ahogyan arra is, hogy szép hangosan köszönjön vagy előreengedjen az ajtóban, mégis némi respektus költözött a tekintetébe. Miközben számomra követhetetlen dolgokat művelt a szerverünkkel, és zavarba ejtő megállapításokat tett valamiféle RAID-vezérlőre és virtualizációs hypervisorra vonatkozólag, arra is talált időt, hogy a munkámról faggasson. Belém bújt a kisördög, és nekiszegeztem azt a kérdést, amivel szakmámból adódóan tesztelni szoktam, vajon egy pasi ugyanabban a kultúrkörben mozog-e, mint én:

– Ismered az idősebb Lucas Cranachot?

– Még a fiatalabbat sem – adta meg legnagyobb megdöbbenésemre a helyes választ Zsolti, és ezzel megszerezte nálam az első pluszpontot. Most már nem tagadhattam le, hogy informatikus ide vagy oda, nem tűnik nyeszlettnek, és a szerver doboza fölött rám szegeződő szempárhoz hasonló színűt legutóbb Daniel Craig arcában láttam. Később persze kiderült, hogy véletlenül kapta el a végszót, nem azért, mintha ismerte volna Erich Kästnertől Az eltűnt miniatűrt, ahol Külz hentesmester válaszol hasonlóképpen, mikor megkérdezik tőle, ismeri-e az ifjabb Holbeint. De akkor már nem számított, járatos-e Zsolt a 16. század német festészetében és a 20. század német irodalmában, szerelmes voltam belé. Vagy legalábbis azt hittem.

Zsolt azóta eltűnt az életemből, és esküszöm, az anyukám jobban bánkódik utána, mint én. Mikor legutóbb náluk ebédeltem, nagy sóhajtozások közepette megint megjegyezte:

– Kislányom, nem gondolod, hogy kár volt szakítani Zsoltival? Olyan rendes gyerek! Te meg elmúltál 34 éves, mikor akarsz szülni? Lassan kifutsz az időből!

Valóban elmúltam 34 éves, két egész hónappal, ez azonban az anyukámat nem zavarja. Világ életében az a típus volt, akinek ami a szívén, az a száján, amióta pedig nyugdíjas lett, rákapott az önfejlesztő módszerekre, és szüntelenül különféle önkiteljesítő tanfolyamokon csücsül, a helyzet csak tovább romlott. A legutóbbi helyen pláne arra biztatták, mondja ki szabadon minden gondolatát, mert az elfojtás romboló hatást gyakorol a lelkére, így mostanában végképp a legtapintatlanabb dolgokat vágja a fejünkhöz. Nem tudom, aki ezzel a javaslattal előállt, vajon megfontolta-e, hogy az ilyen verbális törészúzás milyen romboló hatást gyakorol az illető körül élők lelkére. Aligha, bár mondom, az anyukám külső ösztökélés nélkül is képes mélyen belegázolni mások lelkivilágába. Amúgy jóban vagyunk, de akad néhány beszólása, amit ha száz évig élek, se fogok elfelejteni. Emlékszem például, még egyetemre jártam, nem lehetettem több 21 évesnél, mikor egy nap teniszezésből megérkezve éreztem, hogy a szeme sarkából méregeti valóban meglehetősen kurta teniszszoknyámat. Méregette, méregette, aztán megszólalt:

– Nem vagy te már olyan ifjú, édes kislányom, hogy ilyen rövid szoknyában járkálj!

Hát, ha ettől nem izmosodik meg az ember önbizalma, akkor semmitől! Pedig a lábam vita nélkül a legdekoratívabb testrészeim közé tartozik, hosszú és karcsú. Jó, a mellemet valóban nem érdemes mutogatni, elég kicsi – ahogy az első szerelmem egyszer állati kedvesen megjegyezte, akkora, mint a cseresznye –, szakítottam is vele, de a lábam szép, és a hajam is szép, hosszú, hullámos és természetes gesztenyeszínű. Anyámnak persze ez sem tetszett, kislánykoromban rengeteget sóhajtozott, hogy vörös, és csúfolni fognak miatta az iskolában. Na de kérdem én, kin nem akad olyasmi, ami miatt csúfolni lehetne? Az egyik osztálytársamat Mihály Jutkának hívták, soha meg nem fordult a fejemben, hogy ez vicces név, míg az osztály bohóca, Papp Sanyi el nem kezdett visítani utána a folyosón:

– Hülye Mifáj Csutka! Hülye Mifáj Csutka!

Szóval anyu a hajamat sem szerette, minden hajmosáskor demonstratívan rázogatta a saját sötétszőke fürtjeit, mintha ettől egy csapásra én is szőkévé változnék. Csak a nagyi vigasztalt meg, mondván, hogy amíg meg nem őszült, neki is messze földön híres, gyönyörű vörös haja volt, sőt, az ő édesanyjának is. Elhittem neki, bár a nagyit én már őszen ismertem meg, fiatalkorából meg csak néhány fekete-fehér fénykép maradt ránk, azon aztán bárkinek bármije bármilyen színű lehetett.

Anyámnak egyébként fogalma sincs, miért szakítottam Zsoltival. Nem kötöttem az orrára, mert ha tudná, még többet nyaggatna. Az egész úgy kezdődött, hogy a kedvesem modorába váratlanul feszélyezettség költözött, elkezdett úgy viselkedni, mint a kisfiú, aki rossz fát tett a tűzre és most aggódva várja, mikor csípi fülön az anyukája. Feltűnő módon még a szextől is tartózkodni kezdett, ami korábban egyáltalán nem volt jellemző rá. Eltartott egy darabig, mire fény derült a nagy sunnyogás okára. Amíg én december elején kétnapos árverésen jártam Bécsben, az én drága szerelmem a „lezárt agyam kulcsát eldobom” jelszó jegyében szerveződött céges partin vett részt, megünnepelendő a vállalat fennállásának ötödik évfordulóját. Mivel a kollektíva kizárólag férfiakból áll (kivétel a takarítónő, de őt nem hívták meg), a kanmuri helyszínéül egy diszkrét bordélyházat választottak, ahol a tulaj, a magyar adójogszabályok átfogó ismeretéről tanúbizonyságot téve, a fogyasztásról terembérlet megnevezéssel cégköltségként elszámolható áfás számlát bocsát ki. A fiúk lelkesen éltek a helyzet kínálta változatos lehetőségekkel, kijózanodva viszont beijedtek, és valamelyik értelmesebb kolléga javaslatára testületileg elvonultak STD-szűrésre. Ennek a költségeit, menedzserszűrés címén, megint csak a cég állta. Hogy én nem tudok kifogni ilyen nagyvonalú munkáltatót! A többség ép bőrrel úszta meg a kalandot, kivéve Zsoltit, aki összeszedett egy alapos nemi szervi szemölcsfertőzést. A pozitív leleten túl az orvostól gyógyszert kapott meg valami kék trutymót, kenegetni a ragyáit, továbbá figyelmeztetést, hogy a partnerét azért nem kellene megfertőznie.

Már azon is megdöbbentem, hogy Zsolti számára a kurvázás mint opció egyáltalán szóba jöhet. Amikor pedig megértettem, hogy számára a kaland tanulsága az, milyen igazságtalan a sors, elvégre a többieknek kutya bajuk sem lett, végképp elöntötte az agyamat a vér.

– Zsolti, basszus, milyen helyekre mászkálsz te, amikor én kiteszem a lábam itthonról?

Zsolti maga is érezte, hogy ez csak költői kérdés, ezért bölcsen tartózkodott a válaszadástól, ám ettől én még inkább dühbe jöttem.

– És a többiek? – visítottam, ha így utólag belegondolok, leginkább egy fölhergelt boszorkányra emlékeztetve. – Az ő barátnőjük mit szólt ehhez? Meg a Tamás terhes felesége?

– Semmit – motyogta a szemét makacsul a földre szegezve.

– Mert nem tudnak róla, mi? Mert ők nem kapták meg a fertőzést! Ilyen szerencsétlen is csak te lehetsz, hogy kifogod az egyetlen szemölcsös ribancot!

Fogalmam sincs, hol tanulják a férfiak, hogy a legjobb védekezés a támadás, de erre az inzultusra már Zsolti is hangot váltott.

– Képzeld, először nem is akartam belemenni az egészbe, most viszont már kimondottan örülök neki! – ordított vissza. – És nem azért, mert jó volt, mert ha tudni akarod, nem volt jó!

– Nem akarom tudni! – tiltakoztam, mert tényleg nem akartam.

– Mindegy, te kezdted ezt a beszélgetést, most már végig fogod hallgatni – folytatta Zsolt váratlanul lehiggadva, ami valahogy még vészjóslóbbnak tűnt, mint a kiabálása. – Fizikailag teljesen rendben volt a dolog. Érzelmileg nem. Elmondhatatlanul megalázónak éreztem, hogy bárki lehetne a helyemben, én mint egyén, mint konkrét személy nem számítok. Egyszerűen mintha nem is léteznék, behelyettesíthető vagyok, lecserélhető, eldobható alkatrész egy gépezetben. És ami még rosszabb, közben rájöttem, mi a bajom veled.

– Velem? – nem hittem a fülemnek. Csak nem én tehetek róla, hogy még csak jól sem esett neki a félrelépés?

– Igen, veled – Zsolt kék szeme jeges hidegséggel meredt rám. A magam részéről soha nem gondoltam azt, hogy ha két ember szóváltásba keveredik, onnantól kezdve utálniuk kell egymást, szerintem a kulturáltan lebonyolított vita az élet természetes velejárója. Most viszont világosan láttam, hogy amit Zsolti mondani fog, azt nem lehet sem visszavonni, sem jóvátenni. – Hirtelen megértettem, hogy veled ugyanezt élem át nap mint nap. Hogy én nem vagyok fontos. Azért szerettem beléd, mert olyan voltál, mint egy királykisasszony, szép, távoli, elérhetetlen. De arra nem számítottam, hogy olyan is maradsz! Melletted az ember folyamatosan azt érzi, hogy kevés! Hogy nem felel meg, mert nem képes éhgyomorra Wagnert hallgatni és gőze sincs róla, kicsoda Lucas Branagh!

– Cranach. Lucas Cranach – vetettem közbe bátortalanul, mert sejtettem, hogy ezzel csak olajat öntök a tűzre.

– Tök mindegy! – legyintett fáradtan Zsolti. – A lényeg, hogy bármit csinálok, bárhogyan erőlködöm, nem engedsz közel magadhoz! Testileg igen, persze, de hadd használjak egyszer én is nagy szavakat, a lelkedhez soha! Harmadik éve úgy élek melletted, hogy állandóan azt érzem, én itt megfeszülök, te pedig gondolatban olyan messze jársz, mintha nem is az ágyamban lennél, hanem egy másik földrészen! Élvezted egyáltalán valaha, amit műveltem veled? Vagy csak eltűrted? Mit gondolsz, milyen érzés az egy férfinak, hogy hiába strapálja magát? Kész csoda, hogy nem lettem melletted teljesen impotens!

Azt hiszem, itt eredtek el a könnyeim. Zsolt egy darabig elgondolkodva bámult rám, de kísérletet sem tett arra, hogy megvigasztaljon. Aztán sarkon fordult, bevonult a nappaliba, a fejére húzta a tévé fülhallgatóját és benyomott valami sportcsatornát. Másnap este arra értem haza, hogy amíg én dolgoztam, ő összepakolta a cuccát, és egyszer s mindenkorra kiköltözött a lakásomból és az életemből. Nem is az fájt igazán, hogy szakítottunk, hanem a kép, amit rólam festett. Tényleg ilyen lennék, megfoghatatlan, kiismerhetetlen és megérthetetlen, valódi kötődésre képtelen, hideg szörnyeteg? Frigid bestia, aki az érzéketlenségével férfiatlanítja a mellé sodródó férfiakat? Korlátozás nélküli hozzáférést valóban még senkinek nem adtam magamhoz, ám ezt soha nem gondoltam problémának. Ugyan ki ad bárkinek is? Igaz, amikor gimis korunkban egy pszichológiai teszt során össze kellett számolnunk, hány embert szeretünk, meglepődve tapasztaltam, hogy az osztálytársaim nálam jóval hosszabb listát gyártottak, de úgy véltem, ez csak terminológia kérdése. Én is sokakat kedveltem már az elsős tanító nénimtől kezdve a nagyapámék szomszédjában lakó Kovács bácsiig, aki gyerekkoromban mindig megengedte, hogy segítsek neki megetetni a malacait, a „szeretem” kategóriát azonban a szüleim és a nagyszüleim számára tartottam fenn. Szerintem az ember arról állíthatja, hogy szereti, akinek az elvesztését ugyan túléli, de csak borzasztó fájdalmak árán. Zsolti és kisszámú elődje nyilvánvalóan nem tartozott ebbe a kategóriába.

Eléggé megviseltek a történtek, a telet és a különösen undokra és esősre sikerült kora tavaszt, néhány kivételes pillanattól eltekintve, abban a kellemetlen lelkiállapotban töltöttem, amikor az embernek mélységes meggyőződésévé válik, hogy soha többé semmilyen öröm nem vár rá az életben. Ezért is történt, hogy amikor azon az áprilisi reggelen megnyitottam a laptopomon a levelezőprogramot, és megláttam a Németországból érkezett e-mailt, először nem mertem hinni a szememnek.

Frau Katalin Orosz

Fokassy Galéria és Aukciósház, Budapest

Tisztelt Orosz Asszony!

2013. április 6-án kelt, Lendvay György: Fiatal anya gyermekkel című művére vonatkozó megkeresésére válaszolva örömmel tájékoztatom, hogy a képet az idei márciusi árverésünkön megvásároló ügyfelünk beleegyezett abba, hogy Ön a közvetítésünkkel felvehesse vele a kapcsolatot. Amennyiben a festmény iránti érdeklődését továbbra is fenntartja, kérem, lépjen összeköttetésbe galériánk titkárságával, hogy megfelelő időpont egyeztetését követően cégünk képviselője személyes találkozó során beszélhesse meg Önnel a tennivalókat.

Szívélyes üdvözlettel:
Anke Hoch titkárságvezető
Kauffmann Művészeti Aukciósház, Rudolstadt

Belátom, Lendvay György nevének hallatán az átlagember aligha kerül felfokozott izgalmi állapotba. Sőt, a tiszteletlenebbje valószínűleg még azt a kérdést is felteszi, ki a manóról van szó egyáltalán. Nos, a Wikipédia szűkszavú magyar szócikke szerint „Lendvay György (1865–1935) realista szemléletű arckép- és tájképfestő. Szarvasi evangélikus szlovákok leszármazottja, a család eredeti neve Litauszki, a művész ezt festőnövendék korában magyarosította Lendvayra. 1885–88 között a müncheni Képzőművészeti Akadémián tanult Ludwig Herterich osztályában, majd hosszú ideig a bajor fővárosban dolgozott. A Műcsarnok 1892. évi tárlatán állított ki először, 1895-ben itt bemutatott, A vízparton című festményéért díjat kapott. Első hazai sikerét követően müncheni és párizsi kiállításokon szerepeltek alkotásai, elsősorban a német reneszánsz, főként az idősebb Lucas Cranach hatását tükröző portréi. Több munkája a Magyar Nemzeti Galéria, egyik arcképe a főváros tulajdona. Külföldi múzeumok gyűjteményében is megtalálhatók a művei.”

Amit a Wikipédia nem említ meg, az az, hogy Lendvay György a dédapám volt. Én összesen két dolgot örököltem tőle: egy megfakult, fekete-fehér, vagyis inkább barna-drapp fényképet, amely a hátoldalán olvasható felirat szerint 1920-ban került ki Róth Béla, a neves szarvasi fotográfus műterméből, és a rajztehetségemet. A fotó láthatólag Lendvayék Damjanich utcai házában készült, és rajta van az egész család: a dédapám, csodás bajusszal és komoly arccal, a dédanyám, hullámos hajjal, gyöngysorral a nyakában, és a nagymamám mint tízéves kislány, hátrafésült hajában óriási, billegő masnival. Egy családtag hiányzik a felvételről, nagymama bátyja, aki akkoriban már felnőtt fiatalember volt és rég elköltözött otthonról, állítólag kivándorolt Amerikába, és soha többé nem adott életjelet magáról. Szerepel rajta viszont még valaki, akinek kulcsszerep jutott az életemben: egy Madonna, amelyet a családi hagyomány szerint a dédapám a kisfiukat ölében tartó, fiatal feleségéről, Katharináról festett. A fotón az eleve nem túl nagyméretű festmény a hátuk mögött lóg a falon, így sok nem látszik belőle, számomra mégis egyértelmű, hogy a német reneszánsz mestereinek stílusát idézi, vagyis Lendvaynak a Cranach hatását tükröző korszakában született.

Nem tudom, más hogy van vele, bennem időről időre felébred a sejtelem, hogy nem a saját életemet élem. A döntéseimet én hoztam meg, persze, mégis mintha láthatatlan kezek előre kijelölték volna az utamat. A dédapámnak köszönhetem, hogy tudok és szeretek rajzolni. A német dédnagymamámtól kaptam örökségül a nevemet, a vörös hajamat, és azt, hogy ellentétben a nyelv bonyolultsága miatt rengeteget nyafogó osztálytársaimmal, gyorsan megtanultam németül, amikor pedig az egyetemen müncheni ösztöndíj-lehetőség kínálkozott, nem haboztam elfogadni. Csakis az ő láthatatlan befolyásának tudom tulajdonítani, hogy már hétévesen, amikor a szüleim angol– magyar kéttannyelvű osztályba akartak íratni, teljes határozottsággal kijelentettem, én kizárólag német tagozatos iskolába vagyok hajlandó járni, keressenek nekem olyat. Kerestek, és ez szerintem akkor is életem legjobb döntésének bizonyult, ha időközben az angollal is megbarátkoztam. Végül a zene iránti rajongásom a szarvasi nagyapám hagyatéka, aki a Tessedik Sámuel építette evangélikus Ótemplomban volt kántor. Gyerekkoromban ő játszott nekem az orgonán Bach-korálokat, amelyekről akkor persze még nem tudtam, mi fán teremnek, csak megragadott erőteljes, tömör hangzásuk, és ő mesélt a templom 1814-ből származó Herroteikk-orgonájáról, amelynek a külső aranyozásába állítólag pálinkát kevertek, hogy jobban tartson. Ez nagyon megmozgatta a fantáziámat, egyszer meg is szaglásztam az aranyszínű díszeket, de nem volt pálinkaszaguk.

– Mázlista vagy, nemcsak azon nem kellett törnöd a fejed, milyen szakmát válassz, hanem még a szakdolgozatod témáját is készen kapod! – jelentette ki elsőéves korunkban Márti barátnőm, amikor elárultam neki, elsősorban a dédapám miatt jelentkeztem művészettörténet szakra, és róla, pontosabban a műveiben megmutatkozó Cranach-hatásokról fogom írni a diplomamunkámat. Nem mintha neki sokkal nehezebb dolga lett volna a pályaválasztással, sőt. Nála kétség sem merülhetett fel, hogy ha már egyszer egy furfangos nagybácsi még a háború elején kimentette az országból a dédpapa felbecsülhetetlen értéket képviselő magángyűjteményének jelentős részét, a ’80-as évek végén pedig újra életre keltek a hazai magángalériák, akkor tovább kell vinnie a családi hagyományt.

Márti rokonsága iszonyatosan szerteágazó. Ő maga fogorvos férjével és a két kisfiával a Vadaskerti út végén egy hatalmas kert mélyén álló, óriási, zegzugos villában lakik, amelyet még a dédpapa épített valamikor a 19. század végén. A villa igazi, filmbe kívánkozó épület, tág terekkel, csodálatos kandallókkal, sötétbarna ónémet bútorokkal, rejtett zugokkal, ide-oda kanyargó folyosókkal, váratlanul előbukkanó lépcsőkkel. Nyáron nagyon szép, és valóban több filmet is forgattak már náluk, télen viszont teljességgel felfűthetetlen, hiába költik októbertől áprilisig a család jelentékeny bevételének szerintem minimum a felét gázszámlára. Mindegy, a barátnőm és a férje, Sanyi ugyanúgy imád ott lakni, mint a nagyszülők, Márti húga a családjával, illetve a legváratlanabb pillanatban felbukkanó és határozatlan idejű vendégeskedésre érkező nagynénik, unokatestvérek és egyéb rokonok.

Meggyőződésem, hogy a barátnőm kimondottan a saját bonyolult famíliája miatt kezdett el érdeklődni a családállítás iránt, én legalábbis tőle hallottam először Bert Hellingerről. Az eredetileg misszionáriusként dolgozó német családterapeuta neve elég érdekes összefüggésben bukkant fel a beszélgetésünkben, Márti tudniillik éppen szerelmi életem – szerinte – legfőbb defektusának diagnosztizálásában mélyedt el, és úgy vélte, erről Hellingernek is lenne mondanivalója.

– Az a te bajod, hogy mindig hülye pasikat fogsz ki – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a Zsolt-ügy kapcsán. – Pontosabban nem annyira hülyéket, mint inkább olyanokat, akikre, szegény megboldogult nagyapám szavajárását idézve, egy budit lehet építeni! Nem is értem, miért kezdesz velük! De ez csak a problémahalmaz egyik eleme. A másik az, hogy te is bünteted őket. Elég régóta ismerlek, végigasszisztáltam egy-két afférodat, de igazán szerelmesnek azt hiszem, még soha nem láttalak. Mindig marad benned egy jó adag tartózkodás, a legváratlanabb pillanatban képes vagy jégkirálynő-üzemmódra váltani. Ennek kell hogy legyen valami mélyebb oka, és ezt lehetne kideríteni a családállítással!

Én, úgy is, mint jégkirálynő, lemerevedve ültem és hallgattam Márti szavait. Az tagadhatatlan, hogy soha nem voltam az a kimondottan szenvedélyes típus, és noha abban nem kételkedtem, hogy a barátnőm különösen éles szemű megfigyelő, azt mégsem gondoltam volna, hogy ennyire belém lát, ezt a témát ugyanis sosem vitattam meg vele. Mással sem. Illetve egyetlenegyszer, még kamaszkoromban az anyukámmal, miután Juci nevezetű osztálytársnőmtől kölcsönkaptam egy leginkább talán soft pornónak minősíthető regényt, amelyben a hősnőt a hős, a férfinem egyik remekbe szabott példánya, egetverő élvezetekben részesítette. A címére már nem emlékszem, csak arra, hogy a borítóján dús keblű delnő omlott el egy égő tekintetű latin lover karjaiban. Már akkor is sejtettem, hogy ez nagyon gáz, de nem akartam olyan színben feltűnni Juci előtt, mintha nem lennék bevállalós, és persze a kíváncsiság is működött bennem. A mi családunkban egyetlen könyv sem szerepelt tiltólistán, amióta megismerkedtem a betűkkel, gyakorlatilag azt olvashattam, amit akartam, a szüleim úgy gondolták, könyv még soha senkinek nem ártott.

Liberális hozzáállásuk néha azért muris helyzeteket hozott, így került például a kezembe hétéves koromban a Dekameron mini méretű kiadása, egyszerűen azért, mert megtetszett az alig féltenyérnyi, szürke bőrborítású kötet. Nem kimondottan gyerekeknek szánt olvasmány, mégis állíthatom, semmiféle pszichoszexuális károsodást nem szenvedtem a pajkos históriáktól, egyszerűen azért, mert erotikus vonatkozásaikat nem fogtam fel. El nem tudtam képzelni, miféle fülemülét fogott a markába egy szenvedélyes éjszakán a szerelmes fiatal lány, azt meg végképp nem, vajon mit művelt az ifjú apácákkal a kolostor kertjének kunyhójában a magát némának tettető kertészlegény. De túlságosan nem is törtem rajta a fejemet, egyszerűen élveztem a Boccaccio teremtette derűs, reneszánsz hangulatot. Szóval az anyukám azt is teljes lelki nyugalommal fogadta, amikor megkíséreltem megvitatni vele a Jucitól kapott regényt. Beleolvasott a szóban forgó remekműbe, majd rám nézett és magában érezhetően mulatva így szólt:

– Hát, kislányom, azért ne erre számíts!

A tanácsot megszívlelve nem ért meglepetésként, hogy szerelmi kalandjaim során elmaradt az atomrobbanás, a földrengés, a bolygóközi utazás. Végül is ki vagyok én, hogy panaszkodjak? Elvégre rossznak nem volt rossz, csak éppen különösebben jó sem. Ennek ellenére meg sem fordult a fejemben, hogy ez talán másképpen is lehetne, és főleg nem jutott eszembe bármiféle segítséget kérni. Emlékszem, egyszer valamiféle orgazmusklinikáról olvasva kimondottan nevetségesnek találtam, hogy valaki ezt olyan egetverő problémának tartsa, amiért képes legyen kezelés címén nagy pénzeket kifizetni és közben megalázó helyzeteknek kitenni magát. Amitől igazán szenvedtem, az az igazi lelki kötődés hiánya volt. A leggyötrőbb gondolatok éjszakánként törtek rám, miközben Zsolti zavartalanul aludt mellettem, én meg a sötétbe meredve azon rágódtam, normális dolog-e úgy érezni, mintha egy idegen tévedt volna be az ágyamba és a mindennapjaimba. Irigyeltem Mártit azért a könnyed természetességért, ahogyan az élete minden területét megosztotta a férjével, és a szívem mélyén arra vágytam, hogy én is tudjak így szeretni valakit. De nem tudtam. Ha ez a Hellinger képes ezen változtatni, akkor az nekem ezerszer nagyobb segítség bármiféle orgazmusklinikánál!

Ezt persze nem mondtam ki hangosan, helyette inkább a barátnőmre figyeltem, aki nagy átéléssel éppen azt magyarázta, Hellinger alaptézise szerint a családtagok között egy láthatatlan háló feszül, amely tartalmazza a csoport tagjaira vonatkozó összes létfontosságú információt. Az állítás során ezt a „családi lélek” nevű rejtett információs rendszert kérdezik meg. A rendszer-lelkiismeret egyik működési törvénye szerint ugyanis, ha valakinek a családban nehéz sors jutott, akkor a klán egy másik, jellemzően később született tagjában öntudatlanul olyan érzések ébredhetnek, mintha az a rossz dolog vele történt volna meg. Ezért lehet az a benyomásunk, mintha nem a saját életünket élnénk, hiszen személyes élettörténetünkben semmi sem indokolja a problémáinkat. A módszer segítségével a nyomára bukkanhatunk a családban addig eltitkolt dolgoknak, tragikus haláleseteknek, betegségeknek, elhallgatott traumáknak, házasságon kívül született gyerekeknek stb., amelyek az efféle sorsátvételek miatt kiváltó okai lehetnek saját testi-lelki bajainknak.

– A családállítás tapasztalatai azt mutatják, hogy még ha tudatosan nincsenek is információink az ilyen eseményekről, az összetartozó emberek lényük egy másik szintjén mégis tudnak egymásról

– szavalta Márti kicsit úgy, mint aki leckét mond fel. – Az állítás célja, hogy megmagyarázhatatlan érzéseinket visszajuttassa oda, ahová tartoznak, hiszen nem minden érzésünk a miénk. Szerintem nálad is ez a gond.

Tényleg, hát nem ezt mondom én is, hogy néha mintha nem a saját életemet élném? Márti kicsit szakdolgozat-stílusú előadása ellenére is felébredt bennem az érdeklődés.

– Te jártál már ilyen családállításon?

– Hát persze – bólogatott a barátnőm –, többször is! A végén már nem is mertem szólni Sanyinak, mert kijelentette, még egy elhajtott magzat, halva született unokatestvér vagy háborúban eltűnt nagybácsi, és másik hálószobába költözik! Azt mondta, több családi tragédiát már nem bír végighallgatni. Azt viszont ő sem tagadhatja, hogy a dolog működött.

– Amennyiben?

– Csabi utána született – Mártit ritkán láttam még ennyire komolynak. Arra emlékeztem, hogy a második gyerek nehezen fogant meg, azon viszont soha nem törtem a fejem, vajon miért. – Az egyik állításon bebizonyosodott, hogy volt egy elveszett ikertestvérem, aki még a terhesség legelején meghalt, anyu nem is tudott róla. A pszichológus viszont elmagyarázta, hogy az ikrek kezdettől fogva tudnak egymásról, és ha az egyik embrió elpusztul, a másik ezt a folyamatot érzi és végigéli. Emiatt alakult ki bennem a szorongás, hogy a második gyerekkel baj lesz, ezért kezdett el a lelkem tiltakozni az ellen, hogy megfoganjon.

Csaba, a második kisfiuk az anyjához hasonlóan eleven, sötét szemű ördögfióka, aki nagy előszeretettel szerel szét mindent, viszont kiválóan kordában tartható azzal, ha az ember Thomasról, a gőzmozdonyról mesél neki. Szóval ő Hellingernek köszönheti az életét! Ez szöget ütött a fejembe. Nem mintha aktuálissá vált volna az életemben a családalapítás, sőt épp ellenkezőleg, ám Márti megnyugtatott, sokan eleve párkapcsolati problémákkal érkeznek az állításra: vagy azért, mert nincs párjuk, vagy azért, mert van nekik, csak elégedetlenek vele.

Így történt, hogy egy januári szombat délelőtt én is ott találtam magam tíz nő és két férfi társaságában az egyik kerületi művelődési ház kistermében, a fal mentén körbeállított székeken üldögélve. A játékszabályok, mikor Ferenc, a terapeuta felvázolta őket, egyszerűnek tűntek: mindenki maga dönti el, mikor kerüljön sor rá, akkor röviden összefoglalja a problémáját, és a vezető ez alapján javasolja neki, melyik családtagjait állítsa fel. Az illető a résztvevők közül kiválasztja a szóban forgó családtagok képviselőit, majd félrehúzódva figyeli, ahogy az addig egymás számára ismeretlen emberek fölött egy titokzatos erő átveszi az uralmat, és elkezdenek úgy érezni, beszélni, viselkedni, mintha valóban ők lennének az általuk megjelenített személyek. Miután folyamatosan beszámolnak az érzéseikről az állításvezetőnek, és ezeket az általa javasolt egyszerű mondatokkal ki is mondják, lassan kirajzolódik az a mintázat, amely az állítót arra késztette, hogy öntudatlanul átvállalja egy felmenője sorsát azzal a felkiáltással: Ha te nem lehettél boldog, én sem leszek az! Ekkor beléphet a saját szerepébe, és kimondhatja azokat a szintén a vezetőtől kapott, helyre tevő mondatokat, amelyek megszabadítják ettől a tehertől.

Egy darabig kívülről figyeltem az állításokat, bár így is döbbenetes élményt jelentett követni a szemem előtt kibontakozó, olykor görög sorstragédiákra emlékeztető történeteket. Teljesen átlagos, hétköznapi emberek meséltek rezzenéstelen arccal öngyilkos anyákról, kegyetlenkedő apákról, egymást bibliai hevülettel gyűlölő testvérekről, elveszített csecsemőkről, elmegyógyintézetbe zárt nagybácsikról, háborús bűnös vagy áldozat nagyapákról.

Az első reakcióm a meghökkenés volt, a második a megkönnyebbülés, amiért mindezt nem nekem kellett átélnem, míg eszembe nem jutott, ki tudja, milyen csontvázak lapulnak az én családom szekrényében is. Aztán az egyik fiatalember kiválasztott az anyukája képviselőjének, és ahogy felálltam és elindultam a terem közepe felé, hirtelen megértettem, amit korábban nem: hogyan tudtak a többiek zökkenőmentesen beilleszkedni a rájuk osztott szerepekbe. Váratlanul furcsa bizsergés áradt szét bennem, szédülni kezdtem, és egy óriási energiájú, láthatatlan erőtér beszippantott, mint az örvény. Úgy éreztem, én már nem én vagyok, Orosz Kata, hanem az édesanyja ennek az egyébként velem nagyjából egykorú fiatalembernek, aki kétségbeesett csecsemőként kapaszkodik belém, és világoskék szemével olyan könyörgően néz rám, mintha valóban meg tudnám őt váltani a szenvedéseitől.

Ugyanennek a furcsa erőnek az ébredése jelezte azt is, amikor eljött az ideje az én állításomnak. Problémaként azt fogalmaztam meg, hogy több párkapcsolatom kudarcot vallott már, a legutóbbi barátom azzal vádolt, hogy nem engedtem őt közel magamhoz, és még a barátnőm is jégkirálynőnek titulált. Aztán az egyik férfit kineveztem Zsoltnak, saját magam képviseletére pedig megkértem az addig mellettem ülő hölgyet, Zsuzsát, akivel már a foglalkozás elején felfedeztük, hogy egyforma Thomas Sabo karkötőt hordunk. Ami ezek után történt, abba a mai napig beleborzongok, ha eszembe jut: valahányszor a pasi közelíteni próbált hozzá, Zsuzsa ösztönösen odébb húzódott, így a pár valósággal körbegyalogolta a szobát.

– Én azt érzem, hogy vonz, viszont nem enged magához! – szólalt meg panaszosan Zsolti képviselője.

– Én meg azt, hogy amikor túl közel jön hozzám, kilépek a testemből – Zsuzsa a homlokát ráncolva igyekezett megtalálni a megfelelő szavakat. – Elmenekülök, mintha az egész jelenetet kívülről vagy felülről látnám. Igazából nem vagyok ott, így a másik, aki bántani akar, csak a testemet tudja megérinteni, a lelkemet nem.

– De én nem akarlak bántani! – tiltakozott a férfi, Zsuzsa azonban nem hagyja magát:

– Én mégis nagyon erős taszítást érzek.

A többiekkel együtt némán bámultam a jelenetet, amikor az állításvezető hozzám fordult:

– Kata, tudsz bármi olyan traumáról az életedben, ami indokolná ezt a magatartást?

– Nem emlékszem semmi ilyesmire – ráztam meg a fejem. Lehet, hogy Márti szerint csupa megbízhatatlan pasit fogok ki, azt viszont egyikükről sem mondhatom, hogy bármikor, akár egy ujjal is bántottak volna.

– Akkor nézzük, mi történt az eredeti családodban, mert valahonnan ennek jönnie kell – döntött Ferenc. – Először megnézünk téged és a szüleidet, aztán, mivel női jellegű gondokról van szó, beállítjuk majd a női felmenőidet.

Ezzel leültette a pót-Zsoltit, és helyette az engem képviselő Zsuzsa mellé beállította a szüleimet. Érdekes volt figyelni, ahogyan elrendeződtek: apu és anyu némi távolságra egymástól, én, vagyis Zsuzsa egy kicsit közelebb apuhoz, viszont nem egymásra néztünk, hanem mi ketten anyuval kifelé a csoportból, ugyanarra a távoli pontra. Innen, kívülről rájuk látva teljesen világosan megmutatkozott, amit korábban soha nem fogalmaztam meg magamnak, hogy köztem és apu között szorosabb az érzelmi viszony. Az is egyértelművé vált, hogy anyu zárkózottabb velem, bárhogy szeret engem, ahhoz nem fért kétség. Észlelte, hogy egy kicsit odébb áll tőlünk, de nem élte meg problémaként. Ferenc ekkor arra kérte anyát és a lányát, hogy nézzenek egymásra, majd Zsuzsával a következőt mondatta ki:

– Anyu, én itt rendben vagyok.

– Ez igaz – bólogatott Zsuzsa. Most anyu képviselője következett:

– Mennék egy kicsit közelebb, csak nem tudok, de így is jó, szeretlek titeket.

Miután ezt megbeszélték, továbbra is kifelé néztek a képből, ezért Ferenc oldalt, egy kicsit távolabb betette a nagymamámat, hogy kiderüljön, ettől hogyan változik a felállás. Zsuzsa úgy fogalmazott, olyan érzés, mintha láthatatlan kötél feszülne kettejük között, ami úgy odahúzza őt a nagyihoz, mint egy kompot. Látszott, hogy a mama és a nagymama között sem volt igazán szoros a kapcsolat, azaz két egymás utáni generációban mutatkozott anya és lánya között némi távolság, bár a szeretet nem hiányzott. Az anyához fordulva Zsuzsa így szólt:

– Köztünk is mindig volt egy kis távolság, és most úgy tűnik, közted és a nagymama között is.

– Én is ezt érzem, de fontos vagy nekem, és szeretettel figyellek – válaszolt az anyu-szereplő.

– Most látom, hogy te is egy kicsit távol tartod magad apától, és én sem engedem közel magamhoz a férfiakat – folytatta Zsuzsa, majd odahúzódott a nagymamához, mert, mint mondta, ott érzékelt egy csoportot, amelyhez érzése szerint inkább tartozott. Ferenc ekkor beállította a dédmamámat is, akit a nagymama azonnal ösztönösen megpróbált eltakarni, mintha sejtené, hogy valami problémát kell elrejtenie, miközben a lány, aki emiatt nem látta rendesen a dédanyját, nagyon szerette volna tudni, mi bújik meg a nagymama háta mögött.

– Nem tudom, mi rejtőzik a hátam mögött, de nem akarom, hogy lásd – fogalmazott a nagyit képviselő szereplő.

– Nekem viszont fontos lenne, hogy lássam! Nem kíváncsiságból, hanem mert tudnom kellene, mi van ott, különben képtelen vagyok tovább gombolyítani a fonalat! – könyörgött Zsuzsa.

Lenyűgözve figyeltem a három nőt, akiknek a közreműködésével egyértelműen valamilyen drámai történet bontakozott ki a szemünk előtt. A dédmama arra panaszkodott, hogy szúró fájdalmat érez a szívében, a nagymama az egészet takargatni próbálta, mert megítélése szerint nem lenne jó, ha az unokája tudna róla, a lány pedig, meghallva, hogy a dédmama szenved, még kíváncsibbá vált és megpróbált átnézni a nagymama válla fölött, mert úgy érezte, segítenie kellene. Ferenc ekkor kihívta Zsuzsát a háromszögből, beállított a helyére engem, és a következő szöveget javasolta nekem:

– Drága nagyi, anyának nem volt ereje szembenézni ezzel, de nekem van. Kérlek, engedd meg, hogy lássam, mi rejtőzik a hátad mögött! Engedd meg, hogy annyit lássak belőle, amennyi rám tartozik!

A láthatatlan erőtér olyan intenzitással ragadott meg, hogy azonnal éreztem, ez a kijelentés igaz. A nagymamát alakító szereplő láthatólag mérlegelte, elég erősnek tart-e engem, visszatekintett a saját édesanyjára, ő mit gondol erről, aki meg is szólalt:

– Nem érzem jól magam, de jólesne látnom a dédunokámat. Annyi titkolózás után szeretném, ha végre kiderülne az igazság.

Nagymama nem mert hátrapillantani, mert fájt neki, hogy az édesanyja szenved, ezt a kijelentést hallva azonban félreállt és hagyta, hogy rálássak a dédanyámra. Mi ketten percekig álltunk ott egymás szemébe nézve az energiaörvény közepén, szédítő iramban forgott velem a világ, mintha körhintán ülnék, láthatatlan erők tomboltak bennem és körülöttem, ami egyszerre volt félelmetes és csodálatos. Nem emlékszem, mikor éltem át utoljára ennyire intenzív érzelmeket, de amikor szétkapcsolódott a tekintetünk, olyan kimerülten rogytam le a földre, mintha minimum félmaratont futottam volna. Ferenc megvárta, amíg összeszedem magam, majd kimondatta velem a feloldó mondatokat:

– Drága dédmama, nem tudom, mi történt veled, de úgy tűnik, valami nagyon fájdalmas, ami azóta is hat az életünkre. Tisztelettel meghajlok a nehéz sorsod előtt.

És valóban meghajoltam a dédanyám képviselője előtt. Mint Ferenc elmagyarázta, ez fontos gesztus, ez gyógyít az állításban, a dolog így visszakerül ahhoz a személyhez, akihez tartozik, és ezzel felszabadítja az utána jövőket. Noha nem derült ki, pontosan mi történt a dédanyámmal, Ferenc szerint, ha a kulcsmondatokat kimondtam, nincs több tennivalóm, szabaddá váltam. A gyógyulás elindul, függetlenül attól, a részletek kirajzolódtak-e vagy sem, és ha megszűnnek a panaszaim, második állításra már nem is lesz szükségem. Ez persze csak akkor bizonyosodna be, ha valaha megint egy férfi közelébe kerülnék, amire egyelőre nem mutattam túl nagy hajlandóságot. Az eredményre azonban kíváncsi voltam, mint ahogyan arra is, mi az a trauma a dédnagymamám múltjában, amit a család eddig olyan eredményesen eltitkolt. Vajon megtudom-e valaha? Ha igen, akkor semmiképpen sem a saját családtagjaimtól, mert amikor a kényesebb részletekkel takarékoskodva beszámoltam az anyukámnak az élményeimről, csak a fejét rázta, nem tudott segíteni. Mindenesetre a családállítás egy újabb hívet nyert a személyemben.