J. D. VANCE

VIDÉKI BALLADA

AZ AMERIKAI ÁLOMRÓL

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. D. Vance: Hillbilly Elegy – A Memoir of a Family and Culture in Crisis

Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2016, New York

Fordította: Varró Attila

Tördelte: Gelányi Mariann

HILLBILLY ELEGY. Copyright © 2016 by J. D. Vance

All rights reserved.

Hungarian translation © Varró Attila, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-051-3

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Mamónak és Papónak,

az én hegyvidéki terminátoraimnak

Bevezető

A nevem J. D. Vance, és egy vallomással kell kezdenem: a kezükben tartott könyv létezése véleményem szerint kész abszurdum. Rögtön a borító hátsó oldalán ott virít, hogy emlékirat, pedig csak harminchárom éves vagyok, és pontosan tudom, hogy semmi különöset nem értem el az életemben. Főleg nem olyasmit, ami megérné egy vadidegennek, hogy pénzt adjon ki egy rólam szóló könyvért. A legkirályabb dolog, amit eddig letettem az asztalra – legalábbis papíron –, egy jogi diploma a Yale-ről: olyasmi, amit a tizenhárom éves J. D. Vance röhejes baromságnak tartott volna. Évente mintegy kétszáz ember végez ezen a karon, és higgyék el, többségük élete egy árva újságcikket sem érdemelne. Nem lett belőlem szenátor, kormányzó, sem visszavonult államtitkár. Nem indítottam több milliárd dolláros vállalkozást vagy világjobbító nonprofit céget. Van egy rendes munkám, boldog házasságban élek egy komfortos otthonban, két kutyával.

Szóval ez a könyv nem azért született, mert valami különleges dolgot tettem. Azért írtam meg, mert valami teljesen hétköznapi dolgot tettem, ami a hasonló származású gyerekek többségének sosem adatik meg. Tudják, én szegény családban nőttem fel, a rozsdaövezetben, egy ohiói kohászvárosban, ahol fokról fokra elhamvadnak a munkalehetőségek és remények, amióta az eszemet tudom. Finoman szólva ellentmondásos kapcsolatom van a szüleimmel, egyikük alkohol- és drogfüggő jóformán születésem óta. Gyakorlatilag a nagyszüleim neveltek fel, akik soha nem jutottak el az érettségiig, és a teljes rokonságból is csak néhányan jártak főiskolára. A statisztikák szerint a magamfajta gyerekek meglehetősen zord jövő elé néznek: ha mázlijuk van, talán nem segélyből élik le az életüket, ha pechjük, idő előtt herointúladagolásban végzik – mint több tucat ismerősöm tavaly a szülővárosomban.

Az egyike voltam ezeknek a zord jövőre ítélt gyerekeknek. Majdnem kibuktam a középiskolából. Kis híján engedtem a mélységes haragnak és sértettségnek, amely ott égett a körülöttem élőkben. Manapság az emberek rám néznek, látják a munkámat, a borostyánligás végzettségemet, és valami zseninek tartanak – elvégre csakis egy kivételes tehetségű ember juthatott fel odalentről idáig. Minden tiszteletem dacára azt kell mondanom, ez az elképzelés úgy baromság, ahogy van. Ha volt is bennem némi tehetség, jóformán teljesen eltékozoltam, mire néhány melegszívű ember végre a segítségemre sietett.

Ennyi az életem igaz története, és ezért írtam ezt a könyvet. Szeretném, ha az emberek tudnák, milyen érzés kis híján lemondani magunkról, és hogyan jutunk el odáig. Szeretném, ha az emberek megismernék, mi zajlik a szegények életében, és milyen lelki hatást gyakorol az anyagi és szellemi nyomor a gyerekeikre. Szeretném, ha az emberek látnák, hogyan éltük meg az Amerikai Álmot, én és a családom. Szeretném, ha megértenék, milyen is az a bizonyos társadalmi felemelkedés. És nagyon szeretném, ha megértenének valamit, amire én is csak nemrég jöttem rá: mi, akik elég szerencsések voltunk ahhoz, hogy elérjük az Amerikai Álmot, ettől még nem szabadultunk meg hátrahagyott életünk démonaitól.

Történetem hátterében ott rejtőzik egy etnikai összetevő is. Fajtudatos társadalmunk szótára nagyrészt megragad a bőrszín szintjén: „feketék”, „sárgák”, „fehér kiváltságok”. Időnként jól jönnek az ilyen átfogó kategóriák, de ahhoz, hogy megértsék az én történetemet, mélyebbre kell hatolni – egészen a gyökerekig. Noha fehér vagyok, sosem éreztem egy klubban magamat a keleti part fehér, angolszász, protestáns rétegével. Az én klubom az a sok millió munkásosztálybeli fehér, akik eredetileg Skóciából vagy Írországból származnak, és sosem végeztek főiskolát. Ezeknél az embereknél a nyomor családi hagyomány: őseik idénymunkások voltak a déli rabszolgatartó gazdaságban, utána részes bérlők, majd szénbányászok, végül gépkezelők és gyári munkások a közelmúltban. Honfitársaik hegyvidéki tahóknak, fehér szemétnek hívják őket. Én szomszédoknak, barátoknak és családtagoknak.

A skót-ír az egyik legjellegzetesebb népcsoport Amerika olvasztótégelyében. Egykor valaki az írta róluk: „Bejárva egész Amerikát, minduntalan lenyűgözött a skót-írek példátlanul egységes és változatlan szubkultúrája. Családi felépítésük, vallási és politikai meggyőződésük, társadalmi életük jóformán szemernyit sem módosult a széles körben tapasztalt hagyománytagadáshoz képest”.[1] Számos erényünk köszönhető ennek a sajátos tiszteletnek a kulturális tradícióink iránt – rendíthetetlen lojalitás, buzgó család- és hazaszeretet –, és épp annyi bűnünk. Utáljuk az idegeneket és a különbözőséget, épp úgy a külsőben, mint a viselkedésben, de legfőképp a beszédben. Csak akkor érthetnek meg engem, ha észben tartják, hogy szívem mélyén mind a mai napig egy skót-ír tahó vagyok.

Az etnikai hovatartozás csupán az érem egyik oldala – a másik a földrajzi elhelyezkedés. Amikor a skót-ír bevándorlók első hulláma partot ért az Újvilágban a 18. század derekán, azonnal szívükbe zárták az Appalache-hegységet. Noha a területe hatalmas – Alabamától Georgiáig nyúlik délen, Ohiótól New York állam pereméig északon –, az itt élők kultúrája bámulatosan egységes. Családom, akik Kelet-Kentucky hegyei között élnek, „hillbilly”-nek, hegylakóknak tartják magukat, de Hank Williams Jr. – aki louisianai születésű és Alabamában él – ugyanígy nevezi magát egyik hegyvidéki fehér balladája, a „Vidéki kölyök a jég hátán is megél” szövegében. Az Appalache-vidék politikai szemléletváltása demokratáról republikánusra rajzolta át a nemzet politikai térképét Nixon után. És az Appalache-vidék az, ahol a fehér kétkezi munkások jövője a legsötétebb. Legyen szó szociális röghöz kötöttségről, szegénységről, válásokról vagy drogfüggőségről, szülőföldem a gyötrelmek melegágya.

Ennek fényében aligha meglepő, hogy borúlátó népek vagyunk. Az már meglepőbb, hogy a felmérések szerint egész Amerikában a munkásosztály látja legborúsabbnak a jövőt. Kishitűbbek még a latino bevándorlóknál is, akik pedig elképesztő nyomorban élnek. Kishitűbbek a feketéknél is, akik érvényesülési lehetőségek terén még mindig jóval a fehérek mögött járnak. Noha a keserű valóság valóban rászolgál némi cinizmusra, valami más is zajlik a háttérben, amiért a magamfajta hegyi tahók mindenki másnál – beleértve sokkal sanyarúbb helyzetű sorstársaikat – nagyobb arányban ábrándulnak ki a jövőből.

Méghozzá teljes gőzzel. Elszigeteltebbek vagyunk, mint korábban bármikor, és továbbadjuk gyermekeinknek ezt az elszigeteltséget. Vallásunk megváltozott – az alapját jelentő templomok bőkezűen szórják a hangzatos szólamokat, de szűk marokkal mérik a szociális segítséget, amely jobbá tehetné a nyomorgó gyermekek életét. A többség kiszorult a munkaerőpiacról vagy nem hajlandó a jobb esélyek kedvéért elköltözni. A férfiak hadilábon állnak saját férfiasságukkal, amelynek számos vonása – miközben kultúránk alapjait jelenti – megnehezíti az alkalmazkodást a rohamosan változó világhoz.

Amikor szóba kerül népem kutyaszorítója, gyakran találkozom ilyesféle magyarázatokkal: Hát, persze hogy a fehér munkások egyre rosszabb helyzetben vannak, J. D., de felcseréled az okot az okozattal. Azért több a válás, kevesebb a házasság, és boldogtalanabb az életük, mert szűkülnek a megélhetési lehetőségeik. Ha könnyebben tudnának állást találni, az életük más téren is jobbá válna.

Sokáig magam is így véltem, sőt mindenáron hinni akartam ebben fiatalabb éveimben. Olyan logikus. A munkanélküliség megtépázza a lelket, a pénztelenség még inkább. Miközben az iparosodott Közép-Nyugat lassan elsorvadt, a fehér munkások nemcsak az anyagi biztonságukat veszítették el, de az erre épülő nyugodt otthont és családi békét is.

Ám a tapasztalat kemény tanítómester, és hamar meggyőzött arról, hogy ez az elmélet az anyagi bizonytalanságról – a legjobb esetben is – gyenge lábakon áll. Pár évvel ezelőtt, a Yale jogi karára való beiratkozást megelőző nyaramon állást kerestem, hogy legyen miből a connecticuti New Havenbe költöznöm. A család egyik barátja felajánlotta, hogy dolgozzak nála, egy közepes méretű csempe- és burkolat-nagykereskedésben, nem messze a szülővárosomtól. A padlócsempe brutálisan nehéz: darabja két-három kilót nyom, és általában nyolc vagy tizenkettes csomagban szállítják. A munkám főként abból állt, hogy feltettem a padlócsempéket egy szállító raklapra, majd felkészítettem az indulásra. Kemény meló volt, de tizenhárom dolláros órabérrel járt, és nagyon kellett a pénz, így aztán beálltam, majd annyi túlórát és pluszműszakot vállaltam, amennyit csak tudtam.

A csempecég nagyjából egy tucat alkalmazottat foglalkoztatott, többségük évek óta ott dolgozott. Az egyik fickó két teljes állást végzett náluk, bár nem kényszerűségből: a második munkájában megvalósíthatta régi álmát, repülőgépet vezethetett. Óránként tizenhárom dollár szép pénzt jelent mifelénk egy egyedülálló férfinek – egy rendes lakás havi ötszáz dollárt kóstál –, és a csempebiznisz biztosan emelkedő keresetet kínált. Akik több éve a cégnél dolgoztak, a romló gazdasági helyzet ellenére már tizenhat dolláros órabérnél jártak, ami éves szinten harminckétezret jelentett – abból már egy család is tisztesen megélt. A viszonylagos létbiztonság ellenére a vezetők mégsem tudtak hosszú távú munkaerőt találni a raktárosi állásomra. Amíg ott dolgoztam, három fickó fordult meg a raktárban, és a magam huszonhat évével magasan én voltam a korelnök.

Az egyikük, nevezzük Bobnak, néhány hónappal előttem került a csemperaktárba. Tizenkilenc éves volt, egy terhes barátnővel a nyakán. Az igazgató jóindulatúan felajánlott a lánynak egy irodai munkát, a telefonhívásokat kellett intéznie. Mindketten pocsékul dolgoztak. A barátnő minden harmadik munkanapját kihagyta, még csak nem is szólt előtte. Noha többször figyelmeztették, hogy változtasson a hozzáállásán, mindössze pár hónapig húzta a cégnél. Bob nagyjából heti egy munkanapot hagyott ki, de máskor sem járt be időre. Ráadásul napi három-négy félórás pisiszünetet tartott. Úgy elfajult a helyzet, hogy a megbízásom végére már saját játékot találtunk ki rá az egyik szakival: elindítottuk a stoppert, amikor kiment a vécére, majd harsogva jeleztük az újabb rekordokat az egész raktárnak: „Harmincöt perc!”, „Negyvenöt perc!”, „Egy óra!”

Végül aztán Bobot is kirúgták. Amikor közölték a hírt, üvöltözni kezdett a raktárvezetővel:

– Hogy teheti ezt velem? Terhes a barátnőm!

És nem ő volt az egyetlen. Legalább két másik fickó – köztük Bob unokatestvére – repült vagy lépett ki a cégtől abban a pár hónapban, amíg ott dolgoztam.

Nem hagyhatjuk figyelmen kívül az ilyen történeteket, amikor az egyenlő esélyekről papolunk. Nobel-díjas közgazdászok sopánkodnak a közép-nyugati iparvidék hanyatlása és a fehér munkásosztály gazdasági magjának pusztulása miatt. Siralmaik szerint a gyártási tevékenységek tengerentúlra kerülésével egyre kevesebb középosztálybeli keresetet biztosító munka marad a diploma nélkülieknek. Igazuk van – engem is aggaszt a dolog. De ez a könyv másról szól: az egyszerű emberek életéről az ipari gazdaság mélyrepülése idején. A romló helyzetre adott válaszaikról, amelyek a lehető legrosszabbak. A kultúrájukról, amely inkább kiszolgálja a társadalmi hanyatlást, ahelyett, hogy ellene tenne.

A csempecégnél tapasztalt gondok okai mélyebben húzódnak a makrogazdasági folyamatoknál és intézkedéseknél. Egyre több fiatal képtelen a kemény munkára. Mind kevesebb biztos állásra akad jelentkező, akár rövid, akár hosszú távra. Manapság egy fiatalember szemrebbenés nélkül hátat fordít egy rendes munkahelynek kiváló társadalombiztosítással – még akkor is, ha egy asszony várja otthon, és útban van a gyerek. De ennél is aggasztóbb, hogy miután Bob mindent elszúrt, még úgy érezte, hogy vele szúrtak ki. Megfosztva mindennemű hatalomtól, könnyű volt elhitetnie magával, hogy mások irányítják a sorsát és joggal hibáztathatja őket. Márpedig ennek a tévképzetnek semmi köze a kortárs Amerika átfogó gazdasági válságához.

Itt szeretném megjegyezni, hogy noha azokról az emberekről írok, akiket közelről ismerek – az Appalache-hegyvidék fehér kétkezi munkásairól –, egy szóval sem állítom, hogy több rokonszenvet érdemelnek társaiknál. Ez a könyv nem arról szól, hogy a nyomorgó fehéreknek több okuk van panaszra, mint mondjuk a szegény feketéknek. Ezért is bízom abban, hogy a könyvemet olvasva minél többen megértik, miként befolyásolja a családi és osztályhelyzet a nincstelenek életét, függetlenül bármilyen etnikai fénytöréstől. Nem egy szakértő szemében a „segélykirálynő” kifejezés mindmáig csak és kizárólag az ingyenélő fekete családanyákat takarja. Könyvemből remélhetőleg kiderül, hogy nem ebben a szellemben fogantak nézeteim: számos „segélykirálynővel” volt már dolgom, köztük hajdani szomszédaimmal, akik kivétel nélkül fehérek.

Ez a könyv nem tudományos mű. Csupán az elmúlt pár évben számos kutató, William Julius Wilson, Charles Murray, Robert Puttman és Raj Chetty tett le az asztalra meggyőző és átfogó értekezéseket arról, hogyan zuhant mélypontra a társadalmi felemelkedés a 70-es években, és azóta sem javult a helyzet; azokról a régiókról, amelyek legrosszabbul teljesítenek (csodák csodája, az Appalache-vidék és a rozsdaövezet a sereghajtók közé került); és azokról az általános társadalmi problémákról, amelyeket saját környezetemben is megtapasztaltam. Elbíbelődhetnék egyes állításaikkal, de épp elég beszédesen bizonyították, hogy Amerika komoly bajban van. Noha felhasználom adataikat, és helyenként hivatkozom tudományos forrásokra érveimhez, alapvetően nem azért írtam ezt a könyvet, hogy meggyőzzem önöket egy jól ismert probléma súlyáról. Fő célom az, hogy elmeséljek egy igaz történetet arról, milyen érzés ez a probléma, ha születésed óta kolonc a nyakadon.

Nem mesélhetem el ezt a történetet anélkül, hogy felhasználnám az életem közvetlen résztvevőit. Könyvem nem csupán önéletrajz, egyben családom krónikája is – a kitörési esélyek és a társadalmi felemelkedés története, egy csapat Appalache-hegylakó sorsán keresztül. Két nemzedékkel ezelőtt a nagyszüleim koldusszegények voltak, de fülig szerelmesek. Összeházasodtak és északra költöztek, hogy elmeneküljenek a körülöttük lévő nyomorból. Unokájuk (én) a világ egyik legkiválóbb felsőoktatási intézményében szerzett diplomát. Ennyi a történet dióhéjban – a teljes verzió a következő oldalakon olvasható.

Noha helyenként megváltoztattam a szereplők nevét magánéletük védelmében, ez a történet a lehető legőszintébb beszámoló arról a világról, amelyben felnőttem. Nem vontam össze figurákat, és nem ugrottam át eseményeket. Ahol csak lehetett, összevetettem emlékeimet a hivatalos dokumentumokkal – bizonyítványokkal, magánlevelekkel, fényképekre írt megjegyzésekkel –, de biztos vagyok benne: akárcsak az emlékezetem, ez a beszámoló sem tévedhetetlen. Amikor megkértem a nővéremet, hogy olvassa át az első változatot, félórás civakodás kerekedett az egyik esemény időpontját illetően. Végül az én változatom maradt a könyvben, nem mintha a nővérem memóriáját rosszabbnak tartanám az enyémnél (sőt mi több, jobbnak hiszem), hanem mert tanulságosnak érzem, hogyan rendeztem el magamban az eseményeket.

Azt sem mondhatnám, hogy elfogulatlan vagyok. Könyvem szinte minden szereplője igazi csődtömeg. Többen közülük még gyilkosságot is megkíséreltek, néhányan sikerrel. Többen közülük testileg és lelkileg bántalmazták saját gyermekeiket. Többen súlyos drogfüggők (akár a mai napig). Mégis szeretem őket, még azokat is, akiket nagy ívben elkerülök, saját jól felfogott érdekemben. Ha pedig bárki úgy érezné, hogy hitvány emberek között nőttem fel, elnézést kérek a félreértésért, tőle és az érintettektől is. Ebben a történetben ugyanis nincsenek gonosztevők. Csak egy rakás, szedett-vedett tapló, akik próbálnak zöld ágra vergődni – saját javukra és, Isten kegyelméből, az enyémre.

1. fejezet

Akárcsak a legtöbb kisgyerek, én is megtanultam a lakcímemet, hogy ha netán elkallódnék, meg tudjam mondani a felnőtteknek, hová vigyenek. Amikor óvodában megkérdezték, hol lakom, egy szuszra le tudtam darálni a teljes címet, pedig anya folyton költözködött, aminek gyerekfejjel sehogy sem értettem az okát. De már akkor világosan tudtam, mi a különbség a „lakcímem” és az „otthonom” között. A lakcímemen töltöttem időm túlnyomó részét, anyámmal és a nővéremmel, legyen az bárhol éppen. De az otthonom sohasem változott: dédanyám háza a szurdékban, a kentuckyi Jacksonban.

Jackson egy hatezer fős kisváros Délkelet-Kentucky szénvidékének szívében. Bár városnak csak erős jóindulattal nevezhető: mindössze egy bíróság, néhány étterem – jobbára gyorséttermi láncokból –, valamint maroknyi üzlet és kisbolt található a központjában. Lakói túlnyomó része a Kentucky 15-ös autópályát övező hegyekben él: lakókocsitelepeken, állami támogatású lakásokban, kis parasztkunyhókban és hegyi tanyákon, amelyek egyikéhez gyermekkorom legszebb emlékei kötődnek.

A jacksoniak mindenkinek köszönnek, készséggel félreteszik kedvenc elfoglaltságukat, hogy kiássák egy idegen autóját a hóból, és – kivétel nélkül – megállnak a kocsijukkal, kiszállnak, majd haptákba állva megvárják, hogy elhaladjon előttük a temetési menet. Ez utóbbi szokásukból jöttem rá, hogy van valami különös Jacksonban és népében. Ugyan miért – kérdeztem nagyanyámat, akit mindenki Mamónak hívott – állnak meg az emberek a halottaskocsinak?

– Azért, kincsem, mert hegyi népek vagyunk. Tiszteljük a halottainkat.

A nagyszüleim a 40-es évek végén hagyták el Jacksont, és az ohiói Middletownban nevelték fel a gyerekeiket, ahol sok évvel később az én gyerekkorom is telt. De tizenkét éves koromig minden nyarat és szabadidőm nagy részét Jacksonban töltöttem. Elkísértem Mamót a rokonokhoz és barátokhoz, tudván, hogy kedvencei körét egyre jobban megtizedeli az idő. Végül csak egyetlen oka maradt látogatásainknak: gondját kellett viselni Mamó édesanyjának, akit jobb híján Blanton mamónak hívtunk, hogy megkülönböztessük a lányától. Blanton mamó házában laktunk, ahová még az előtt költözött, hogy a férje elment a Csendes-óceánra harcolni a japánok ellen. Blanton mamó háza a világ legjobb helyét jelentette számomra, noha nem számított sem tágasnak, sem fényűzőnek. Három lakószobája volt. Keskeny tornác húzódott előtte, egy hintaággyal, hatalmas kertje egészen a hegyoldalig nyúlt az egyik szélen, a szurdék szájáig a másikon. Blanton mamó tekintélyes birtokkal rendelkezett, bár ezt nagyrészt járhatatlan susnyás borította. Nem volt rendes udvara, a sziklás-ligetes hegyoldal azonban gyönyörű látványt nyújtott: a keskeny völgy és a mélyén futó patak bőven megtette udvarnak. A gyerekek az emeleti hálószoba tucatnyi vaságyán aludtak, ahol éjszakába nyúlóan rajcsúroztunk az unokatestvéreimmel, mígnem a felmérgelt nagyi aludni zavart minket.

A környező hegyek valóságos édenkertet jelentettek egy kisgyereknek, időm nagy részét a helyi állatvilág rettegésben tartásával töltöttem: egyetlen teknős, kígyó, béka, hal vagy mókus sem volt biztonságban. Naphosszat odakint rohangáltam az unokatesókkal, ügyet sem vetve a rendíthetetlen nyomorra vagy Blanton mamó megrendült egészségére.

A szívem mélyén Jackson volt az a hely, amely kizárólag hozzám, a nővéremhez és Mamóhoz tartozott. Szerettem Middletownt, de tele volt fájdalmas élményekkel. Jacksonban a környék legkeményebb asszonyának és a város legjobb autószerelőjének az unokája voltam; Ohióban egy férfi magára hagyott fia, akit alig ismertem, és egy nőé, akit látni sem akartam. Anyám csak az éves családi találkozóra vagy nagy ritkán temetésre jött Kentuckyba, és Mamó gondoskodott róla, hogy olyankor se hozza magával a hisztériáit. Jacksonban sosem volt üvöltözés vagy veszekedés, nem üthette a nővéremet, és nem volt „fiúzás”, ahogy Mamó nevezte. Szívből gyűlölte anyám szerelmi ügyeit, szó sem lehetett róluk Kentuckyban.

Ohióban komoly rutinra tettem szert a különféle apafigurák terén. A búskomor Steve-nek addig dicsértem a fülbevalóját – amely fennen hirdette kiadós kapuzárási pánikját –, míg végül úgy döntött, az én fülemet is kifúratja. Chip, a részeges rendőr mellett, aki a fülbevalómat túlzottan „puncimancisnak” tartotta, vastag bőrt növesztettem, és rajongtam a járőrautókért. A lökött Kennél, aki alig háromnapi ismeretség után megkérte anyám kezét, úgy viselkedtem, mintha saját tesóimnak tartanám a két kölykét. Egyik sem volt igaz. Legalább úgy utáltam a fülbevalókat, mint a rendőrautókat, és biztosra vettem, hogy jövőre már a nevére sem emlékszem majd Ken porontyainak. Kentuckyban nem kellett megjátszanom magam, mivel az összes férfi az életemben – nagyanyám fivérei és sógorai – ezer éve ismert. Szerettem volna, ha büszkék rám? Még szép, de nem akartam a kedvükre tenni – őszintén szerettem valamennyit.

A legidősebb és legaljasabb a Blanton fiúk közül Teaberry bácsi volt, aki a kedvenc rágógumijáról kapta a becenevét. Teaberry bácsi, apjával együtt, a haditengerészetnél szolgált a második világháborúban. Négyéves voltam, amikor meghalt, így csak két használható emlékem van róla. Az elsőben az életemért futottam, nyomomban a rugós bicskáját lengető bácsikámmal, aki biztosított róla, hogy a kutyákkal eteti meg a fülemet, ha egyszer a keze közé kerülök. Blanton mamó karjaiban kerestem menedéket, és a szörnyű fogócska szerencsés véget ért. Mégis biztosra veszem, hogy szerettem a vén szemétládát, ugyanis a második emlékem szerint iszonyú hisztit csaptam, amikor nem engedték, hogy meglátogassam a halálos ágyánál – végül a nagyi csempészett be egy elcsent kórházi köntös álcájában. Tisztán emlékszem, ahogy belé csimpaszkodok a köntös alatt, de a búcsúra a bácsikámtól egyáltalán nem.

Pet bácsi volt a következő fiú a sorban: hórihorgas fickó, tele csípős életbölcsességekkel és útszéli viccekkel. A Blanton-brigád legsikeresebb tagja lett, miután fiatalon világgá ment, majd belevágott egy fakitermelő és építkező vállalkozásba, amelyből annyi pénzt összeszedett, hogy lovakat futtatott szabadidejében. Ő volt a legkedvesebb Blanton fiú, áradt belőle a sikeres üzletemberek selymes sármja. Ám a megnyerő felszín heves természetet takart. Egy alkalommal a kamionsofőr, aki árut hozott valamelyik telepére, azt találta mondani az én ráncos képű, hegyvidéki nagybácsimnak: – Pakoljad le rögtön, baszomanyád. – Pet bácsi szó szerint vette a felszólítást. – Ha ilyesmit mond, pajtás, azzal lekurvázza az édesmamámat, szóval vigyázzon a szájára. – Amikor a sofőr, akit nem csak a hajszíne miatt hívtak Nagy Szmörének, megismételte a sértést, Pet bácsi azt tette, amit minden józan üzletember tett volna a helyében. Kirántotta a fickót a fülkéjéből, félholtra verte, majd kicakkozta imitt-amott egy láncfűrésszel. A sofőr kis híján elvérzett, de sikerült gyorsan kórházba vinni, és megúszta. Ahogyan Pet bácsi is a börtönt. Minden jel szerint Nagy Szmöre szintén appalache-i lehetett, mert eszébe sem volt beszámolni a rendőröknek az ügyről, és feljelentést sem tett. Jól tudta, mivel jár, ha más anyját szidja az ember.

David bácsi lehetett az egyetlen Mamó fivérei közül, aki köpött az efféle illemszabályokra. Vén rebellis volt, hosszú, lobogó hajjal és még hosszabb szakállal, aki mindenért rajongott a szabályokon kívül. Mindez már abból is kiderült, hogy miután ráakadtam egy hatalmas mariskacserjére, amelyet a régi tanya hátsó kertjében gondozott, meg sem próbálta elsumákolni a dolgot. Döbbenten megkérdeztem tőle, mit akar csinálni ennyi illegális kábítószerrel. Egyszerűen az orrom alá dugott egy cigarettapapírt és egy öngyújtót. Tizenkét éves voltam és tudtam, ha Mamó fülébe jut, kinyuvasztja.

Joggal tarthattam ettől, mivel a családi legendárium szerint Mamó tényleg majdnem megölt egy embert. Tizenkét éves korában egyszer arra lépett ki a házból, hogy két fickó megpróbálja a család tehenét – ami nagy kincsnek számított egy folyó víz nélküli otthonban – betuszkolni egy teherautóba. Visszaszaladt a házba, felkapott egy puskát és megeresztett pár lövést. Az egyik fickó összeesett a lábszárába kapott golyótól, a másik beugrott a teherautóba és elporzott. A felsült tolvaj mászni se nagyon tudott, ezért Mamó hamar utolérte, majd a fejének szegezte a puska csúnyábbik végét, hogy megadja a kegyelemlövést. Szerencsére Pet bácsi időben közbelépett. Mamó első nyilvános gyilkossága más napra maradt.

Noha jól tudtam, micsoda ádáz fegyverforgató a nagyanyám, ezt a sztorit mindig is kétkedéssel kezeltem. Végeztem egy felmérést a család körében, és a megkérdezettek fele sosem hallott róla. Egyedül annyit hittem el belőle, hogy képes lett volna agyonlőni a fickót, ha nem állítják meg. Gyűlölt mindennemű hűtlenséget, márpedig nem volt alantasabb hűtlenség az osztályárulásnál. Valahányszor elkötötték az egyik biciklinket a tornácról (három eset volt, ha jól számolom), vagy feltörték a kocsit és ellopták az aprópénzt, netán az árut, Mamó azt mondta nekem, mint valami tábornok a harcba küldött csapatoknak: – Nincs alávalóbb annál, amikor szegény lop a szegénytől. Bőven van elég bajunk. Nem kell még egymással is kiszúrnunk.

A legifjabb Blanton fiú Gary bácsi volt – a család szeme fénye, egyben a legtündéribb fickó, akit életemben ismertem. Gary bácsi fiatalon elment a háztól, és sikeres tetőfedőcége lett Indianában. Csupán apának volt jobb, mint férjnek, gyakran mondogatta: – Büszkék vagyunk rád, Jaydot – nekem meg dagadt a mellem a büszkeségtől. A kedvenc bácsikám volt, az egyetlen Blanton fivér, aki sosem fenyegetett farba rúgással vagy fülletépéssel.

Nagyanyámnak volt két húga is, Betty és Rose, akiket nagyon szerettem, de a Blanton fiúkért egyenesen rajongtam. Folyton közöttük ültem és könyörögtem, hogy meséljenek valamit, az se baj, ha századjára. Ők voltak a családi szájhagyomány őrzői, én pedig a legjobb diákjuk.

A történetek többsége persze cseppet sem volt gyereknek való. Szinte mindegyikben akadt valami büntetendő erőszakos cselekmény. Nagyrészt Jackson megyéjében, Breathittben játszódtak, amely teljes joggal érdemelte ki alliteráló gúnynevét: Brutál Breathitt. Sokféle magyarázat volt erre, de mind ugyanoda lyukadt ki: Breathitt lakói rühellnek jó pár dolgot, és nem bízzák a törvényre a retorziókat.

Az egyik leghíresebb breathitti vérontás történetének hőse egy idősebb fickó volt, akit megvádoltak a városban, hogy megerőszakolt egy kamasz lányt. Mamó azt mesélte, pár nappal a tárgyalása előtt egy közeli tóban találtak rá, tizenhat golyónyommal a hátán. A hatóság sosem nyomozott a gyilkosai után, még a helyi újság is csak pár sorban említette a hulla előkerülésének napján. Az újságírói lakonizmus ékes példájaként a cikk ennyit közölt az egészről: „Halott férfit találtak, felmerült az idegenkezűség gyanúja”. – Felmerült a gyanúja? – horkant fel nagyanyám. – Hétszentség, hogy az volt. Brutál Breathitt kinyírta a szarjankót.

Vagy ott volt az az eset, amikor Teaberry bácsi fülét megütötte egy siheder megjegyzése, miszerint „kinyalná a bugyijából a csajt”, a szóban forgó csajon a kishúgát (azaz a nagyanyámat) értve. Teaberry bácsi hazahajtott, kivette Mamó egyik bugyogóját a szennyesből, majd arra kényszerítette a kölyköt – kést szorítva a torkának – hogy tisztára nyalja.

Biztosan akadnak olyanok, akik most úgy vélik, egy csapat eszelős között nőttem fel. Én azonban a történetek hallatán a tahók krémjében éreztem magam: klasszikus, „hősök-a-gonoszok-ellen” mesék voltak, és az én családom állt a jó oldalon. Igaz, jócskán túllőttek a célon, de mindig nemes ügyben: őrizték a húguk becsületét vagy megfizettek a bűnösöknek bűneikért. A Blanton fiúk, akárcsak karakán kishúguk, az én Mamóm, a hegylakók igazát védték, ami az én szememben a legnemesebb igazság volt.

Erényeik ellenére, vagy talán épp miattuk, a Blanton fiúk tele voltak vétkekkel. Többségük elhanyagolt gyerekek és megcsalt feleségek sorát hagyta maga után, akiket alig ismertem, csupán a nagy családi összejöveteleken vagy ünnepekkor találkoztunk. Mégis imádtam és csodáltam valamennyi bácsikámat. Egyszer hallottam, hogy Mamó azt mondja az anyjának, azért szeretem úgy a férfiakat a családban, mert a sok jöttment apafigura között biztos pontot jelentenek. A fején találta a szöget, nem vitás. De az én szememben a Blanton fiúk elsősorban a Kentucky hegyvidék megtestesítői voltak: szerettem őket, mert szerettem Jacksont.

Ahogy felcseperedtem, a Blanton fivérek iránti heves rajongásom csendes elismeréssé szelídült, ahogyan Jackson édenkertjét is érettebb szemmel láttam. Mindig is az otthonomnak fogom tekinteni. Szépsége kimeríthetetlen: amikor az október felperzseli a levelek zöldjét, mintha tűzvész borítaná a vidék összes hegyét. Azonban minden csodája és szép emléke ellenére Jackson kőkemény vidék. Hamar megtanított rá, hogy a „hegyi emberek” és a „földönfutók” gyakorlatilag egy és ugyanazt jelenti. Blanton mamónál minden reggel sonkás rántottát, sült krumplit és kétszersültet ettünk, ebédre kolbászos szendvicset kaptunk, vacsorára bableves volt kukoricakenyérrel. De a legtöbb jacksoni család csupán álmodhatott erről: ahogy idősebb lettem, gyakran hallottam a felnőtteket arról beszélni, mennyi szerencsétlen gyerek éhezik a környéken, és a város nem tud segíteni rajtuk. Mamó távol tartott Jackson igazi nyomorától, ám a szomorú valóságot nem tudta a küszöbön kívül tartani.

Amikor nemrégiben Jacksonban jártam, benéztem Blanton mamó régi házába, ahol jelenleg a másod-unokatestvérem, Rick él a családjával. Elbeszélgettünk az új időkről. – Úszik a város a drogban – mesélte Rick. – És senkinek nem fűlik a foga a munkához. – Reméltem, hogy imádott szurdékom megúszta a legrosszabbat, ezért megkértem Rick srácait, hogy vigyenek körbe. Mást sem láttam, csak az appalache-i mélyszegénységet, mindenfelé.

Legalább olyan elkeserítő kép fogadott, mint amilyen közhelyes: repedező, penészes falak, ételt kunyeráló kóbor kutyák, kibelezett bútorok a füvön. Helyenként a szívem szakadt meg. Az egyik kétszobás kalyiba mellett elhaladva észrevettem egy rémült szempárt, ahogy a hálószobaablak függönye mögül rám szegeződik. Kíváncsian közelebb mentem, és összesen nyolc szempárt számoltam össze a három ablakban: félelem és vágy felkavaró keveréke sugárzott belőlük. A tornácon egy keshedt férfi ült, nem lehetett több harmincöt évesnél, szemmel láthatóan a ház ura volt. Fél tucat láncra vert, girhes kutya védte acsarogva a kopár udvaron heverő bútorokat. Amikor megkérdeztem Rick fiát, miből él az ifjú apa, csak annyit mondott, nincs munkája és büszke rá. Majd hozzátette: – Szemét népség, jobb elkerülni őket.

Az a kalyiba talán kirívó példa, de akkor is sokat elárul a jacksoni hegylakókról. A város nagyjából egyharmada nyomorban él, beleértve a gyerekek több mint felét. Plusz ott az a rengeteg helyi lakos, akik a szegénység peremén tengődnek. Járványszerűen terjed a receptre kapható drogok használata. A közoktatás olyan szánalmas, hogy Kentucky állam a közelmúltban átvette az iskolák irányítását. A szülők mégis ezekbe az iskolákba küldik a gyerekeket, mert nincs pénzük jobbra, ráadásul a középiskolák riasztó következetességgel fosztják meg diákjaikat a kollégiumi ellátástól. A lakosság egészségi állapota leromlott, a kormány támogatása híján legalapvetőbb betegségeikre sem kapnak kezelést. És ami a legrosszabb, az emberek szégyellik a helyzetüket – nem szívesen avatnak be másokat az életükbe, egyszerűen azért, mert nem akarják, hogy lenézzék őket.

2009-ben az ABC híradója leadott egy tudósítást az Appalache régióról, középpontjában egy helyi jelenséggel, amelyet „Mountain Dew-szájnak” neveznek: ez egy gyerekek körében elterjedt, fájdalmas fogbetegség, amelyet a túl sok cukros üdítőital okoz. A tudósításban az ABC riportere hosszasan sorolta az appalache-i gyerekek szegénységéről és hátrányos helyzetéről szóló történeteket. A környéken sokan megnézték a műsort, és mélységes megvetéssel fogadták. A többség reakciója így hangzott: kurvára semmi közötök hozzá. – Életemben nem láttam ilyen sértő dolgot, szégyelljék magukat, az egész ABC – írta az egyik hozzászóló az interneten. Egy másik továbbment: – Szégyen-gyalázat, hogy előveszik ezeket az ósdi, hazug közhelyeket, és meg sem próbálnak hiteles képet nyújtani az Appalache-vidékről. – Nagyon sokan így éreztek a riport láttán a szóban forgó hegyi településeken, ahol megfordultam.

Csupán azért tudok erről, mert az unokatestvérem a Facebookon próbálta lecsendesíteni a tiltakozókat, azzal érvelve, hogy csakis a régió gondjainak elismerése vezethet a helyzet megváltoztatásához. Amber kivételes helyzetben van, hogy véleményt alkothasson az Appalache-vidék problémáiról: velem ellentétben egész gyermekkorát Jacksonban töltötte. A gimnázium éltanulója volt, majd főiskolai diplomát szerzett, szűkebb családjában elsőként. Saját bőrén tapasztalta meg Jackson nyomorát, és sikerült kimásznia belőle.

Ezek a dühös reakciók alátámasztják az Appalache-vidéki Amerikáról szóló tudományos munkákat. Egy 2000 decemberében megjelent tanulmányban Carol A. Markstrom, Sheila K. Marshall és Robin J. Tryon arról írtak, hogy a tagadás és önáltatás formái „jelentősen hozzájárulnak az ellenséges érzelmekhez” a vidék tizenévesei körében. Állításuk szerint a hegylakókat kisgyermek koruktól arra nevelik, szembenézés helyett kerüljék el a kellemetlen igazságokat, vagy tegyenek úgy, mintha lenne egy jobb igazság. Ez a törekvés valóban okozhat lelki ellenállást, sőt azt is megnehezíti az Appalache lakóinak, hogy a valósághoz híven lássák önmagukat.

Hajlamosak vagyunk a túlzásra és alábecsülésre, felmagasztaljuk a jót és szemet hunyunk a rossz felett magunkban. Ezért fogadják olyan ellenségesen az appalache-i emberek az őszinte véleményeket legszegényebb sorstársaikról. És ezért istenítettem én a Blanton fiúkat, ezért töltöttem életem első tizennyolc évét abban a tévhitben, hogy mindenki elcseszett a világon, rajtam kívül.

Az igazság kemény – és a hegyi embereknek a legkeményebb igazságot önmagukról kellene kimondaniuk. Jackson kétségkívül tele van a világ legkedvesebb embereivel, ugyanakkor hemzseg a drogosoktól, és nem egy ember akad a városban, akinek arra volt ideje, hogy csináljon nyolc gyereket, de arra már nem, hogy eltartsa őket. A vak is láthatja, milyen gyönyörű hely, szépségét azonban eltakarja az ipari szennyezés és a szétszórt magánszemét. Lakói keményen megfogják a munka végét, kivéve azokat a segélyekre pályázó ingyenélőket, akik köpnek a tisztességes kenyérkeresetre. Jackson, akárcsak a Blanton família, tele van ellentmondásokkal. Múlt nyáron olyan rosszra fordult a helyzet, hogy mihelyt az egyik unokatestvérem, Mike eltemette az édesanyját, máris meg akart szabadulni a házuktól. – Nem élhetek itt, és nem hagyhatom őrizetlenül – magyarázta. – A narkósok rögtön kifosztanák. – Jackson mindig is szegény település volt, de egyáltalán nem olyan hely, ahol bármikor kirámolhatják az anyád házát. A város, amelyet az otthonomnak tekintettem, ebek harmincadjára került.

Ha vannak, akik úgy érzik, ezek a problémák csupán néhány isten háta mögötti völgykatlan lakóinak magánügyét jelentik, azoknak az életem a tanúbizonyság rá, hogy Jackson helyzete mára általános jelenség. A tömeges elvándorlásnak köszönhetően az Appalache szegény hegylakói megvetették lábukat Ohio, Michigan, Indiana, Pennsylvania és Illionis földjén, elterjesztve értékrendjüket. Példának okáért, a Kentuckyból áttelepültek és gyermekeik olyan nagy számban élnek az ohiói Middletownban (ahol én is felnőttem), hogy kölyökkorunkban „Middletucky”-nak csúfoltuk a várost.

Nagyszüleim kitépték gyökereiket szülőföldjükből: Kentucky szívéből Middletuckyba költöztek jobb életet keresve, és bizonyos tekintetben meg is találták. Más tekintetben azonban sosem tudtak megszabadulni tőle. A Jacksont megfertőző drogfüggőség egész életében végigkísérte nagyobbik lányukat. A „Mountain Dew-száj” jóformán népbetegség Jacksonban, de nagyszüleimnek Middletownban is meggyűlt vele a bajuk: alig kilenc hónapos voltam, amikor Mamó először észrevette, hogy anyám Pepsit tölt a cumisüvegembe. Jellemes férjből csak elvétve akad a hegyek között, ám a nagyszüleim unokáinak körében sincs tele velük a padlás. Évtizedek óta tömegesen menekülnek el Jacksonból az emberek; ma már Middletownból is szabadulnának.

Meglehet, gondjaink Jacksonban kezdődtek, de az ördög se tudja, hol érnek véget. Sok-sok éve, amikor azt a temetési menetet néztem Mamóval, szíven ütött a felismerés: hegylakó vagyok. Akárcsak Amerika fehér munkásainak tetemes része. És ezekre a hegylakókra bizony rossz napok járnak.

2. fejezet

Az appalache-i hegylakók szívesen csavarintják meg a szavakat. A vödröt „vidernek”, a krumplit „kompérnak” hívjuk. A szurdok a szótárak szerint „meredek falú völgy, szoros”, de soha nem használtam lakóhelyemre, kivéve, ha meg kellett magyaráznom valamelyik barátomnak, mit értek „szurdék” alatt. Másoknak számtalan szavuk van a nagyszüleikre: nagyi, mami, papus, tata, banyó, és a többi. De soha nem hallottam, hogy bárki „mamónak” – inkább oú-val mint ó-val a végén – vagy „papónak” hívta volna őket szűkebb pátriámon kívül. Ez a két megszólítás kizárólag az appalache-i nagyszülőket illeti.

Az én nagyszüleim – Mamó és Papó – vitán felül és túlzás nélkül a legjobb dolgot jelentették eddigi életemben. Utolsó húsz évüket azzal töltötték, hogy megmutatták nekem a szeretet és stabilitás értékét, és megtanítottak azokra az életigazságokra, amelyeket mások a szüleiktől tanulnak meg. Rengeteget tettek azért, hogy meglegyen a kellő önbizalmam és a tisztességes esélyem a nagy Amerikai Álom megvalósítására. Pedig aligha hiszem, hogy Jim Vance és Bonnie Blanton gyerekfejjel sokat várhatott az élettől. Mi okuk lett volna rá? Az appalache-i hegyvidék és az egytermes, tizenkét osztályos iskolák nem sarkallnak merész álmokra.

Szinte alig tudunk valamit Papó csikókoráról, és ez már így is marad. Annyi biztos, hogy amolyan hegyvidéki herceg volt. Egyik távoli unokatestvére – ugyancsak Jim Vance – benősült a Hatfield családba, majd csatlakozott egy csapat konföderációs veteránhoz és támogatóikhoz, akik a Vadmacskák bandanevet viselték. Amikor Jim unokatesó megölt egy volt uniós katonatisztet, Asa Harmon McCoyt, kirobbantotta az amerikai történelem egyik leghíresebb családi viszályát.

Papó James Lee Vance néven született 1929-ben, középső nevét apja, Lee Vance után kapta. Pár hónappal a születése után Lee meghalt, ezért lesújtott édesanyja, Goldie, elküldte saját apjához, Pap Taulbee-hez, aki egy kicsiny fűrésztelepet vezetett nagy szigorral. Bár Goldie rendszeresen folyósított némi pénzt kisfia nevelésére, csak elvétve látogatta meg. Papó a nagyapjánál, a kentuckyi Jacksonban élte le élete első tizenhét évét.

Pap Taulbee egy apró, kétszobás házban lakott, pár száz méterre Blantonéktól: Blaine-től, Hattie-től és nyolc gyermeküktől. Hattie-nek megesett a szíve az elárvult fiún, és anyja helyett anyja lett a nagyapámnak. Jim hamarosan a család új tagjává lépett elő: ideje nagy részében a Blanton fiúkkal randalírozott, és többnyire Hattie asztalánál tömte meg a hasát. Szinte magától értetődő volt, hogy végül feleségül vette a legidősebb lányt.

Jim zűrös bagázsba házasodott be. A Blantonok megyeszerte hírhedtek voltak, a család viharos múltja majdnem olyan illusztrisnak számított, mint a Vance famíliáé. Mamó dédapját megyei bírónak választották még a 20. század elején, azt követően, hogy fia, Tilden (Mamó nagyapja) agyonlőtte a vetélytárs család egyik tagját a szavazás napján.[2] A The New York Timesban megjelent sztori a véres viszályról két szempontból is érdekes. Egyrészt Tilden sosem került börtönbe a gyilkosságért.[3] Másrészt, ahogy a Times fogalmazott: „további bonyodalmak várhatóak”. Nem csodálom.

Amikor először olvastam erről a kegyetlen bűntényről az ország egyik legnagyobb példányszámú napilapjában, minden más érzést elhomályosított bennem a büszkeség. Nem hinném, hogy bárki más a felmenőim közül valaha bekerült a The New York Timesba. És ha mégis, el sem tudtam képzelni nagyobb érdemet egy sikeres leszámolásnál. Amivel nemcsak kivívták hírnevüket, de megnyertek egy választást is! Ahogy Mamó mondogatta: kiűzhetik a fiút Kentuckyból, de Kentuckyt a fiúból sosem.

Nem tudom eldönteni, Papónak elment az esze vagy helyén volt a szíve, amikor elvett egy olyan lányt, akinek a családja előbb lő, azután kérdez. Mamó apja egy rémisztő, öreg tahó volt, olyan mocskos szájjal és annyi háborús éremmel, mint egy sorhajókapitány. A nagyapja gyilkos rémtettével méltónak bizonyult a The New York Times hasábjaira. Ráadásul Bonnie mamó legalább olyan félelmetes volt, mint a családi múltja – évtizedekkel később egy tengerészgyalogos-toborzó azzal próbált meggyőzni, hogy a kiképzésük kész mennyország lesz az otthonomhoz képest. – Azok a kiképzők igazán cudar fickók – mondta –, de a nyomába se érnek a nagyanyádnak. – Ez a cudarság sem volt elég, hogy elvegye a nagyapám kedvét. Így aztán Mamó és Papó még kamaszfejjel összeházasodott 1947-ben, Jacksonban.

Akkoriban már múlóban volt a világháború utáni eufória, és az emberek kezdtek berendezkedni a békés jövőre. Jacksonban két választásuk volt: vagy felhagytak korábbi életmódjukkal, és elhelyezkedtek az új Amerika ipari fellegváraiban, vagy nem. Harmatos tizenhét és tizennégy éves fejjel a nagyszüleimnek dönteniük kellett, melyik táborhoz csatlakoznak.

Papó egyszer azt mondta nekem, akkoriban a legtöbb barátjának az egyetlen helyi esélyt a „tárnák” jelentették – egy régi szénbánya Jackson közelében. Akik a városban maradtak, egész életüket a nyomor peremén töltötték, vagy előbb-utóbb elmerültek benne. Így aztán nem sokkal az esküvő után Papó hátat fordított Jackson tárnáinak, és új családjával áthurcolkodott Middletownba, egy rohamléptekkel iparosodó ohiói kisvárosba.

Ezt a történetet hallottam a nagyszüleimtől: a családi legendákhoz hasonlóan nagyjából megfelel a valóságnak, bár hanyagul átsiklik egyes részletek fölött. Nemrégiben, egy rokoni látogatás során Jacksonban Arch nagybátyám – Mamó sógora, egyike az utolsó jacksoniaknak a nemzedékéből – bemutatott Bonnie Southnak, aki élete nyolcvannégy évét alig száz méterre élte le Mamó gyerekkori otthonától. Mielőtt nagyanyám Ohióba költözött, Bonnie volt a legjobb barátnője. Márpedig Bonnie emlékezete szerint ez a költözés némiképp viharosabban zajlott az általunk ismert változatnál.

1946-ban Bonnie South és Papó szeretők voltak. Nem tudom biztosan, ez mit jelentett akkoriban Jacksonban – netán eljegyzésre készültek vagy csak elszórakoztak egymással. Bonnie nem sok szót pazarolt Papóra, azon kívül, hogy „igen jóvágású” volt. Ezenkívül csak annyira emlékezett, hogy 1946 derekán Papó megcsalta a legjobb barátnőjével – Mamóval. Mamó tizenhárom volt, Papó tizenhat, de az afférból terhesség lett. Márpedig ez a terhesség nyomós érvet jelentett Jackson mielőbbi elhagyása mellett: egyfelől ott volt rettegett háborús veterán dédapám és a Blanton fiúk falkája, akik semmitől sem riadtak vissza, hogy megóvják Mamó tisztességét; másfelől egy rakás puskás-késes hegyvidéki, akik között futótűzként terjedt el a hír, hogy Bonnie Blanton bekapta a legyet. Ráadásul a két fiatalnak hamarosan a nyakába szakad még egy kenyérpusztító, még mielőtt a maguk kenyerét megkeresnék. Nagyszüleim sietősen az ohiói Daytonba távoztak, majd pár hónap után letelepedtek Middletownban.

Évekkel később Mamó néhanap megemlített egy kislányt, aki csecsemőkorában meghalt, azt a benyomást keltve bennünk, hogy a szörnyű eset Jimmy bácsi, a legidősebb gyerekük világra jötte után történt. Mamó nyolcszor vetélt el tíz év alatt, Jimmy bácsi és édesanyám születése között. Nemrég azonban a nővérem ráakadt egy születési bizonyítványra, egy bizonyos Vance „csecsemőről”: az ismeretlen nagynénémről, aki olyan rövid ideig élt, hogy még a halála dátuma is rákerült a kivonatra. A gyermek, aki útnak indította nagyszüleimet Ohióba, az első hetét sem élte túl. A megtört szívű édesanya hazudott koráról a hivatalos okiraton: alig tizennégy éves fejjel és tizenhét éves férjjel nem mondhatott igazat, mert rögtön visszatoloncolják Jacksonba, Papó pedig rács mögé kerül.