A fordítás alapjául szolgáló kiadás
Brian Johnson: The Lives of Brian – A memoir
Penguin Michael Joseph, 2022

Copyright © Brian Johnson, 2022

Fordította Bus András

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Doug Griffin / Contributor / Getty Images

Hungarian translation © 2023 Bus András
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 191 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ük-ük-ükunokáimnak, akikkel sosem fogok találkozni.
Jó érzés tudni, hogy ezeken a lapokon keresztül mégis
kapcsolatba lépünk majd egymással.
A legjobbakat kívánom nektek egész életetekre, bárkik is legyetek.

Szeretettel, ük-ük-üknagyapátok,

Brian Johnson

A szerző megjegyzése

Akkor is gazdagabb leszel valamivel, ha nem kapod meg, amire vágysz: tapasztalatot szerzel.

Ez a könyv arról szól, hogy mi történt, amikor nem tört meg a hitem, és nem adtam fel annak ellenére sem, hogy nem kaptam meg, amire vágytam. Persze szerepet játszott a dologban a szerencse is – de én tényleg úgy gondolom, hogy szinte bármit elérhetünk, ha nem hagynak nyugodni az álmaink, és nem csak ülünk a fenekünkön arra várva, hogy történjen valami.

Lesznek, akik máshogyan emlékeznek a következő oldalakon leírt eseményekre, mint én. Elvégre több mint negyven év telt el azóta, hogy elkészítettük a Back in Blacket, annak pedig már fél évszázada, hogy az első zenekarom, a Geordie a fénykorát élte. Ez csupán a történet egyik változata – az enyém.

Zárásul szeretném nagyon megköszönni Angusnek, Malcolmnak, Cliffnek és Philnek, hogy vállalták a kockázatot, és miközben a banda a létező legnehezebb és legtragikusabb körülményekkel kényszerült dacolni, megadták nekem a második esélyt, hogy hivatásos zenész legyek. Malcolm, haver, ha létezik túlvilág, meghívlak egy sörre téged és Bont, amikor odakerülök.

B. J.

London, 2022

Prológus

Az edmontoni koncert a szakadó esőben

Értek súlyos csapások korábban is. De ez most más volt. Ebből legfeljebb akkor tudtam volna felállni, ha csoda történik.

Edmontonban fogott el az érzés, hogy hamarosan nagyon rosszra fordulnak a dolgok. 2015 szeptemberének végén jártunk, az AC/DC Rock or Bust turnéjának kellős közepén, és épp Kanada legnagyobb szabadtéri rendezvényhelyszínén, a Nemzetközösségi Stadionban játszottunk telt ház, vagyis több mint hatvanezer ember előtt. Irtó hideg volt, és úszott minden – úgy zuhogott az eső a színpad előtt, mintha dézsából öntenék. Angus már akkor nagyon beteg volt, és én is éreztem, hogy bujkál bennem valami.

Kanadaiak lévén a nézők mintha észre sem vették volna az időjárást. De hát ők nyakig be voltak öltözve olyan ruhákba, amelyek csak az amerikai határtól északra kaphatók, és a dühöngő hóviharoktól a felingerelt jegesmedvékig mindentől megvédik az embert. Mi viszont csak a szokásos szerelésünkben nyomultunk: én fekete pólóban és farmerben, Angus vékony, fehér ünneplőingben és rövidnadrágban. A színpad mondjuk legalább száraz maradt, és a reflektorok adtak némi meleget is, de mi Angusszal szeretünk kimenni a kifutóra, hogy a nézők között legyünk. Nagyrészt ott töltöttük ezt a bulit is – és mivel pár dal után a rengeteg rohangászástól teljesen leizzadtunk, nem érdekelte egyikünket sem, hogy bőrig ázunk, miközben fagypont közelében van a hőmérséklet.

Amikor két órával, tizenkilenc dallal és egy-két ráadással később lejöttünk a színpadról, nagyon elégedettek voltunk. Minden tökéletesen szólt odafent. A rajongók kurjongattak, tapsoltak és együtt énekeltek velünk. Angus úgy játszott, mintha megszállta volna az ördög. De nem értünk rá maradni – oda kellett érnünk a következő fellépésünkre. Így hát elköszöntünk, és beszálltunk a kisbuszainkba, hogy egyenesen a reptérre suhanjunk.

Mire felszálltunk a Vancouverbe tartó gépre, már lecsengőben volt a koncerttől kapott adrenalinlöket – és lassacskán kiderült, milyen árat fizet a buliért a szervezetem. Megállás nélkül reszkettem.

Átfutott az agyamon, hogy talán nem jó ötlet ennyi ideig ázni a jéghideg esőben, amikor már csak két hét választ el a hatvannyolcadik születésnapomtól. De hát Angus sem volt sokkal jobban – pedig ő még alig múlt hatvan.

A turnék sosem kímélik a szervezetet, mindegy, mennyi idős vagy – emlékeztettem magam. Hozzátartozik a melóhoz, hogy két koncert között néha ledönti az embert a lábáról az influenza.

Rendeltem magamnak egy nagy adag whiskyt, ami segített is, Angus pedig szokás szerint egy bögre gőzölgő teát ivott. Mire észbe kaptunk, már landoltunk is Vancouverben, és útban voltunk a szállodánk felé.

De valami csak nem stimmelt. Nevezetesen a fülemmel. Nem akart kidugulni. Az összes klasszikus trükkel megpróbálkoztam – ásítottam, nagyokat nyeltem, befogtam az orrom, és fújtam egyet –, de egyik sem működött. Feladtam, mert úgy voltam vele, hogy éjjel úgyis megoldódik magától az egész.

Hanem amikor felébredtem másnap reggel… úúú, a francba. Mintha medvebőr símaszkot húztak volna a fejemre. Ha változott valami, hát csak még rosszabbul hallottam.

Nem bírtam rávenni magam, hogy említést tegyek a dologról a reggelinél. Ha énekes vagy egy bandában, a zenésztársaid, a stáb, a menedzsment, a kisegítő személyzet, a kiadó és – ami a legfontosabb – a rajongók százezrei mind ki vannak szolgáltatva annak, hogy fel tudsz-e menni a színpadra, és el tudod-e végezni a munkádat, történjen bármi is. Majd kidugul a fülem – mondtam magamnak. Eddig is így történt mindig.

Mire aznap este színpadra léptünk a BC Place-ben – az is egy stadion, csak épp fedett –, úgy tűnt, hogy Angus túl van a betegség nehezén. Én viszont még mindig szenvedtem. Aztán bekövetkezett a katasztrófa.

Úgy a műsor kétharmadánál mintha teljesen megváltozott volna a gitárok hangszíne, és azon kaptam magam, hogy keresem, milyen hangnemben van az aktuális dal. Olyan volt, mint ködben vezetni – hirtelen elvesztettem minden tájékozódási pontot. Egyértelműen életem legrosszabb élménye volt énekesként, és még rémisztőbbé tette, hogy várt ránk több másik szám is… miközben fizető rajongók tízezrei előtt álltunk. Valahogy mindenesetre végigcsináltam – és ha észre is vette valaki a problémámat, ahhoz túl udvarias volt, hogy szóvá tegye.

Mivel a turnénak abból a szakaszából már csak két buli volt hátra – az egyiket a San Franciscó-i AT&T Parkban adtuk, a másikat a Los Angeles-i Dodger Stadionban –, meggyőztem magam, hogy képes vagyok folytatni, mert végül úgyis kidugul majd a fülem. Kizárt, hogy nem – gondoltam.

Csakhogy mindkét koncerten megint pontosan ugyanaz történt. A fellépés kétharmadánál kiestem a hangnemből, és nem is sikerült visszatalálnom. Ami pedig még ennél is rosszabb volt: nem hallottam a beszélgetést sem a buli után az öltözőben és az étteremben, ahova elmentünk vacsorázni. Csak mosolyogtam és bólogattam, mintha minden a legnagyobb rendben volna. A felszín alatt azonban kezdett eluralkodni rajtam a pánik.

Az AC/DC attól a pillanatól fogva a „mindent vagy semmit” elv alapján működött, hogy Angus 1973-ban megalapította a bandát a testvérével, Malcolmmal – az első énekes Dave Evans lett, aztán a nagy Bon Scott következett, majd jómagam –, és ez így is maradt mindvégig. Vegyük csak azt az óriási halom hangfalat, amit a színpadon használunk. Rengeteg együttes vet be utánzatokat vagy valódi, de kibelezett ládákat, hogy ugyanilyen agresszív, tiszteletet parancsoló látványt teremtsen, az AC/DC-nél viszont nem ez a helyzet. Nálunk azt látod, amit hallasz is – így pedig a földkerekség leghangosabb zenekarát hallod.

Aztán ott van Angus. Akkora elánt, olyan forgószélszerű energiát hoz a színpadra, hogy az egyszerűen… félelmetes. És aztán több mint két órán keresztül nem is enged belőle. Képtelen leállni. A koncertek után hullafáradtan jön be az öltözőbe – alig áll a lábán, és csak nyeli az oxigént.

A színpadtól távol, a hétköznapokban Angus egy kedves, halk szavú, százötven-egynéhány centis fickó. Odafent viszont történik vele valami. Átalakul. Amikor elmegy brunyálni a fellépés előtt, még Angus. De mire visszajön, és megáll a pódium szélén, már elvesztettük. Nem lehet a szemébe nézni, és jó bulit kívánni neki. Máshol jár. Dr. Jekyllből Mr. Hyde lett.

Aztán megindul. Kisétál az iskolai egyenruhájában, a nyakában a Gibsonnal, felmutatja az öklét a közönségnek, és ötven-, hatvan- vagy adott esetben százezer embernek teljesen elmegy az esze. Még egyetlen hangot sem játszott, csak a higgadt magabiztosságának köszönhető a reakció. Meg az ádáz, éhes tekintetének. Ki képes még erre? Régebben talán Elvis Presley és Freddie Mercury is el tudta érni ugyanezt. De ma már csak Angus. Mindemellett pedig úgy mozog, mint a legjobb táncosok. A csípője. A lába. Az egész teste. Chuckberrybb, mint maga Chuck Berry. Hihetetlen látványt nyújt odafent, közvetlen közelről.

Az AC/DC történetének nagy részében persze ott állt a színpadon Angus tökéletes ellentéte is Malcolm alakjában. A Young fiúk – akik Glasgow-ban születtek, de az 1960-as években kivándoroltak a szüleikkel Sydney-be – egytől egyig tehetségesek voltak a zenében. Egy másik Young fivér, George például a legnagyobb popsztárok közé tartozott Ausztráliában a The Easybeats tagjaként, és ő írta minden idők egyik legjobb dalát, a „Friday on My Mind”-ot is.

Malcolm semmivel sem volt kevésbé energikus, mint az öccse. Egyszerűen csak nem akart a figyelem középpontjában lenni. Odafutott a mikrofonhoz, beleénekelte azt a néhány sort, amit épp el kellett énekelnie, aztán visszavonult az erősítőfala elé, és nem állt senkinek az útjába. De tévedés ne essék – a zenekar zakatoló szíve ő volt.

Hosszú évekig turnéztam vele, és nem nagyon jut eszembe olyan jelentős gitáros, aki ez idő alatt ne vonta volna félre, hogy megkérdezze tőle, mitől szólnak úgy a keze alatt azok a vastag húrok az ütött-kopott Gretschén, amelyről hiányzik az egyik hangszedő.

– Csak odaverek nekik rendesen – vonta meg ilyenkor a vállát.

És megvolt emellett az a hátborzongató képessége is, hogy egyszerre tudta figyelni minden egyes zenekari tag minden egyes mozdulatát, hallgatni a produkciójukat, és tanulmányozni a közönség reakcióját is, így az este végén olyan visszajelzéseket adott, amelyek néha nem estek ugyan jól, de a másnapi bulit mindig jobbá tették. Egyetlen zenészt sem ismertem, akit akkora tisztelet övezett volna a társai és a stáb részéről, mint őt.

De még az AC/DC-hez hasonló, „mindent vagy semmit” elven működő együtteseknek is kompromisszumokat kell kötniük, amikor olyan akadályokkal és tragédiákkal szembesülnek, amelyek elkerülhetetlenek, ha az egész életét koncertezéssel tölti az ember. Egy évvel a Rock or Bust turné előtt Malcolmnak el kellett hagynia a zenekart, hogy orvosi kezelést kapjon korai kezdetű demenciája miatt. Már a 2010-ben véget ért Black Ice turné óta kínozták koncentrációs és memóriazavarok, így hát a háttérbe vonult – a helyére pedig beugrott az unokaöccse, Stevie. Ez volt a legnagyobb sokk, ami Bon harmincöt évvel korábbi halála óta a bandát érte.

Nem ez volt azonban az egyetlen csapás. A basszusgitár mestere, Cliff Williams – míg én a Geordie srác vagyok, ő az essexi fiú az AC/DC-ben, és már 1978 óta a zenekar tagja – közölte, hogy a Rock or Bust lesz az utolsó turnéja. Mindeközben Phil Ruddnak ki kellett szállnia, mert meggyűlt a baja a törvénnyel Új-Zélandon, így a dobos posztját a Razors Edge-en játszó Chris Slade vette át.

És még… hát, igen, ott voltam még én is. Furcsa arról beszélnem, hogy mi az én szerepem az AC/DC-ben… a saját hangomról meg aztán pláne. Rács mögé zárt, feldühített állattá kell változni, hogy ki tudja énekelni az ember azokat a hangokat a „Back in Black”-ben, a „Thunderstruck”-ban és a „For Those About to Rock”-ban. A koncertek előtt úgy érzem magam, mintha a rajtgépen lenne a lábam az olimpiai aranyért zajló sprintfutam indításánál – ugyanis tudom, hogy minden porcikámra szükségem lesz, ha dalról dalra ki akarom préselni magamból ezt az erőtől feszülő, dühös és agresszív üvöltést. Szuronyt szegezve kell énekelnem.

Na de hogy csináljam, ha nem hallok? Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy harmincöt év után talán közeledik az én időm vége is a bandában.

*

Miután lement a három egymást követő koncert, ahol nem hallottam a gitárokat, októberben végig szüneten voltunk. Abban reménykedtem, hogy ennyi pihenés elég lesz a testemnek és a fülemnek, és teljesen rendbe jövök. Odahaza, a floridai Sarasotában azonban minden korábbinál egyértelműbbé vált, hogy valami nagyon nem oké. Már hat hete nem dugult ki a fülem. Segítséget kellett kérnem.

A turné következő szakasza Sydney-ben kezdődött. Történetesen tudtam, hogy a világ egyik legjobb fül-orr-gégésze, dr. Chang is ott rendel, ezért miután megbeszéltem a dolgot a zenekar turnémenedzserével, Tim Brockmannel, úgy döntöttem, hogy tíz nappal hamarabb odarepülök, és alaposan megnézetem a fülemet. Minthogy pedig Malcolmot a közelben kezelték a demenciájával, bíztam benne, hogy egyúttal őt is meglátogathatom.

Nagy megkönnyebbülés volt elmenni dr. Changhez, és végre elmondani valakinek, hogy mi a helyzet. A felszabadultság azonban nem tartott sokáig. Miután megvizsgált, és elvégzett rajtam néhány tesztet, dr. Chang halálosan komoly hangon közölte, hogy altatásba kell helyeznie, és meg kell műtenie.

– A turné után? – kérdeztem.

– Nem, most azonnal – felelte.

Azért nem sikerült elérnem, hogy kiduguljon a fülem, mert miután elkaptam a betegséget Edmontonban, folyadék gyűlt fel benne, a Vancouverbe vezető repülőúton pedig be is duzzadt, így ki sem tudott ürülni – magyarázta. És mivel tovább turnéztam ahelyett, hogy megnézettem volna magam, a folyadék úgy besűrűsödött, hogy tulajdonképpen tele lett kristályokkal a fülem, amelyek annál súlyosabb károkat okoztak, minél tovább maradtak odabenn. Vagyis azonnal el kellett távolítani őket.

– A műtéttől rendbe jövök? – kérdeztem.

– Nem tudom – felelte dr. Chang. – De annyi biztos, hogy megállíthatjuk a folyamatot, és elérhetjük, hogy ne legyen még nagyobb a baj.

– De hát nekem fellépésem van tíz nap múlva…

– Mindent megteszünk, hogy addigra jobban legyen.

– Még valami, dr. Chang – mondtam most már kifejezetten idegesen. – Hogyan szedi ki a kristályokat?

– Biztosan tudni akarja?

– Hát… persze…

– Vésővel.

Nem úgy nézett ki, mint aki viccel.

Első rész

1 Alan és Esther

Apám újoncként a seregben

Esther Maria De Luca. Mama

A kisgyerekkorom háttérzenéjét anyám varrógépének zörgése szolgáltatta, meg a fojtott zokogása, ahogy esténként álomba sírta magát lent a földszinten. Mama olasz volt – lánykorában az Esther Maria Victoria Octavia De Luca névre hallgatott –, és a háború után költözött Északkelet-Angliába apámmal, mit sem sejtve arról, hogy a környék a legkevésbé sem hasonlít majd a szülővárosára, a Róma közvetlen szomszédságában fekvő Frascatira.

Belegondolni sem merek, mennyire elkeseredhetett szegény kislány, amikor először szembesült apám otthonával, Dunstonnal, amely a Tyne folyó déli partján, Newcastle-lel átellenben elterülő Gatesheadhez tartozik. A gyárakkal és a széntárolókkal. Az egymást érő sorházakkal a meredeken lejtő Scotswood Road mentén. A munkából hazafelé vánszorgó, kormos képű fickókkal. A temérdek lebombázott épülettel. A szűnni nem akaró széllel és esővel. Mindennek a tetejébe pedig természetesen még jegyrendszer is volt, amit csak kilenc évvel azután vezettek ki, hogy „megnyertük” a háborút – és az ételeket tovább rontották azzal a brit szokással, hogy addig főzték őket, míg a legapróbb darabkájuk is szertefoszlott, szürke iszappá változtatva minden fogást.

Meg kell hagyni, szép teljesítmény volt apámtól, aki a durhami könnyűgyalogságnál szolgált először Észak-Afrikában, majd Olaszországban, hogy haza tudott csábítani magával egy ilyen csinos és módos fiatalasszonyt, miután megismerkedtek. Még lenyűgözőbbé teszi a dolgot, hogy anyám akkoriban jegyben járt egy magas, jóképű olasz fogorvossal, aki minden bizonnyal valami olyan mesés keresztnévre hallgatott, mint az Alessandro vagy a Giovanni, míg apám egy százötvenhét centi magas Geordie őrmester volt. Igen ám, de akadt az öregemnek egy titkos fegyvere: a hangja. Olyan határozottan és parancsolóan tudott hozzád szólni, hogy akkor is egy mozdulattal vigyázzba vágtad és összeszartad magad, ha egy kilométerre állt tőled. Valahogy még olyankor is ugyanazzal a fenyegető hangerővel törtek elő belőle a szavak, amikor csak morgott (ez egyébként elég gyakran megesett vele). És volt egy másik titka is: megtanult olaszul, és megígérte anyámnak, hogy Angliában is kizárólag olaszul szól majd hozzá, a fogadalmát pedig sosem szegte meg. Csak hallgattuk őket a testvéreimmel, és tanakodtunk, hogy vajon miért nem beszél így senki más. Kicsit zavarba ejtő volt ezután angolul tanulni az iskolában.

Apám önként vonult be 1939-ben, alig valamivel azelőtt, hogy amúgy is behívták volna – tudniillik nem akart tovább dolgozni odalent a tárnákban. Csakhogy aztán Hitler lerohanta Lengyelországot, Nagy-Britannia hadat üzent, Johnson (akkor még) közlegény pedig egyik pillanatról a másikra azon kapta magát, hogy áthajózták Észak-Afrikába, és a Sivatagi Patkányok közt harcol. Na mármost, ahogy azt minden történelemrajongó tudja, a német Afrikakorps a háború elején hatalmas fölényben volt a britekkel szemben, szóval valódi csoda, hogy az öregem túlélt két véres évet a tunéziai sivatagban. Sőt, nem is csak túlélnie sikerült – egészen az őrmesteri rangig emelkedett. Bár az is igaz, hogy nem volt nagy verseny az előléptetésekért, mivel a jelöltek nagy része még azelőtt meghalt, hogy egyáltalán felmerült volna a neve.

Nem sok híja volt, hogy apám se térjen vissza egy darabban. A legrémisztőbb halálközeli élmény egy teherautó platóján ülve érte: a jármű nyílegyenesen behajtott egy húsz milliméteres légvédelmi gépágyúval felszerelt német féllánctalpas elé. Körülbelül két másodperc szünet után a teherautóból és az utasaiból por és hamu lett, de az öregemnek néhány társával együtt sikerült időben kiugrani és összezsúfolódni egy közeli sziklaüreg fedezékében. A németek azonban odairányították a löveget, és addig sorozták a barlangot, míg rá nem untak a dologra. Mire végre befejeződött az ágyútűz, egyedül apám maradt életben odabent. Meg volt győződve róla, hogy a németek látták kimászni, csak futni hagyták – valószínűleg azért, mert nem akartak vesződni egy gránátnyomásos hadifogollyal, aki járni is alig tud.

Ez azonban természetesen nem jelentette azt, hogy innentől biztonságban volt. Amikor végre sikerült elbicegnie a legközelebbi – onnan mérföldekre található – szövetséges harcálláspontig, a brit őrszem pánikba esett, és tüzet nyitott rá a puskájából. Szerencsére azonban apámnak volt egy ennél is erősebb fegyvere: a hangja.

– IDIÓTA! BRIT ŐRMESTER VAGYOK! – üvöltött oda. – A JELSZÓT KELLENE KÉRDEZNIE TŐLEM!

Ijedt csend következett, majd egy kis köhécselés.

– Öö… elnézést, őrmester… Mi a jelsz…

– NEM EMLÉKSZEM! ERESSZEN MÁR BE!

Végül a papa egészen Szicíliáig jutott az egységével – ennek köszönhetően pedig meghívót kapott a közel öt hónapig tartó anziói ütközetbe. Abban az elfuserált hadműveletben újabb tízezrek haltak és sebesültek meg, amikor az amerikai parancsnok, John Lucas vezérőrnagy tétovázása miatt apám és a bajtársai leragadtak néhány kilométerrel arrébb, Nettuno tengerpartján, ahol a britek lendültek támadásba.1 Johnson őrmester azonban ismét megúszta élve.

Mire véget ért az egész, apám annyi vérontást és szenvedést látott, hogy egy életre ateista lett… De erről mélyen hallgatott, amikor Rómába ért, és rájött, hogy egy városnyi gyönyörű, fiatal katolikus lány várja, hogy levegyék a lábáról.

Anyám háború előtti élete aligha különbözhetett volna jobban apámétól. Először is, a De Lucák gazdagok voltak, és kiváló kapcsolatokkal rendelkeztek. Az 1930-as években készült fotóikon olyan gondtalanok, boldogok és barnák a sok napsütéstől, hogy mindannyian lehettek volna akár filmsztárok is. Északkelet-Angliában egyszerűen nincsenek ilyen emberek.

A mamámtól és a nővéreitől elvárták, hogy jól házasodjanak, ők pedig így is tettek. Az egyik olasz nénikém egy csempegyároshoz ment feleségül. Egy másik abból a családból szerzett férjet magának, amely a mai napig Frascati legnagyobb drogériájának a tulajdonosa. És van egy olyan unokatestvérem is a De Luca-ágról Giacomo Christafonelli személyében, aki évekig képviselő volt az olasz parlamentben.

Anyám szerint „szerelem volt első látásra”, amikor megismerte apámat Rómában a háború után. Azt mondta, a papa pont úgy nézett ki, mint az eredeti, 1932-es A sebhelyes arcúból és később a Van, aki forrón szeretiből ismert amerikai filmsztár, George Raft. Szóval, igen, Johnson őrmester nem nőtt túl nagyra, de mivel a mama is picike volt, ő nem erre figyelt.

Néha azt kívánom, bárcsak találkozhattam volna apámnak azzal az énjével, akibe a mama beleszeretett. A mosolygó, viccelődő férfival, akinek minden összejött. Aki nemcsak túl volt a háborún, hanem meg is nyerte, és akit hősként vártak haza Dunstonba. Erről az oldaláról egyik gyermeke sem ismerte soha.

A brit hadvezetésnek egyáltalán nem tetszett, hogy miután Róma a szövetségesek kezére került, a katonák összeszűrték a levet az ellenség leányaival – főleg, ha ezek a nők még katolikusok is voltak. A nagykutyák meg is tettek mindent, ami módjukban állt, hogy az összes románcot lelohasszák, és megmentsék a diadalmas brit katonákat az otthoni kislányoknak, az én apám azonban ravasz csirkefogó volt, úgyhogy rájött: a parancsnokainak kevesebb okuk lesz az ellenkezésre, ha ő maga is áttér a katolikus hitre. Ráadásul úgy érezte, hogy ezzel szerezhet egy jópontot anyám szüleinél is, akik piszok dühösek voltak, amiért a mama felbontotta az eljegyzését a jóképű fogorvossal.

Apám szinte még magához sem tért a hazaérkezése örömére rendezett tintázás után, amikor rájött, hogy Johnson őrmester feleslegessé vált. Ő ugyanis egyedül ahhoz értett, hogyan kell németeket ölni, a háború utáni Dunstonban viszont nem akadt túl sok német. És miközben az amerikaiak Európa újjáépítésére egyre csak öntötték a pénzt, Nagy-Britanniát mindenéből kiforgatták a tartozásai miatt. Az öregemhez hasonló hazatérő katonák – akiknek küldtek postán egy kitüntetést, aztán leszerelték őket – úgy érezték magukat, mintha nem megnyertük, hanem elvesztettük volna a háborút. Mindent lebombáztak és használhatatlanná tettek. Nem volt pénz semmire. Még az első brit autópályaszakasz megépülésére is 1958-ig kellett várni, így majdnem az összes európai ország megelőzött minket. Apám egyedül a blaydoni Smith Patterson öntödében talált munkát, ahol a csatornafedelektől a vasúti sínekig mindenféle öntvény készült. A kohók belsejét kellett takarítania – olyan undorító meló volt, hogy néha minden bizonnyal azt kívánta, bárcsak újra a nácik lövöldöznének rá a sivatagban.

Még csak overallt, kesztyűt vagy védőszemüveget sem kapott. A társaihoz hasonlóan az utcai kabátját viselte, és kendőt kötött az arca elé. Kínszenvedés lehetett ez szerencsétlennek, leszerelt őrmester lévén ugyanis ki nem állhatta, ha nem volt makulátlan a megjelenése.

Ami a mamát illeti, még azelőtt teherbe esett velem, hogy elhagyta Olaszországot. 1947. október 5-én aztán anya és apa született az érkezésemmel, majd egy évvel később világra jött az öcsém, Maurice, újabb egy esztendő múltán pedig a kisebbik fivérem, Victor is. Az utolsó Johnson gyerek a kishúgom, Julie lett, aki öt évvel fiatalabb, mint én.

Apámnak természetesen semmiféle jelzáloghitelre nem futotta a melósbéréből, önkormányzati lakáshoz pedig tízéves várólistával lehetett hozzájutni, úgyhogy kénytelen volt odaköltözni a mamával együtt a szüleihez, akik a dunstoni Oak Avenue 1. szám alatt laktak több más családtaggal együtt. Utóbbiak közé tartozott például Norman bácsikám, az ellenszenves agglegény, aki körülbelül százhúsz centi magas lehetett, és előszeretettel vájt lyukakat a villájával az ebédlőasztalba. Aztán ott volt Ethel nénikém és a lánya, Annette is, kőkemény nők mindketten, meg Ethel néni imádni való férje, egy skót bányász, akit „Shughie bácsi” néven ismertem. Valójában természetesen nem Shughie volt a neve – csak így hangzott, amikor Ethel néni kimondta. És ott lakott Billy bácsikám is, aki aprócska bajuszt viselt, pedánsan öltözködött, és egy háború előtti Vauxhallt vezetett. Miután mindannyian világra jöttünk a fivéreimmel és Julie-val, volt idő, amikor tizenhét főt számlált a háztartás. Vagy ahogy a szomszédok hívták, „az a gyalázatos bagázs”.

Anyám akkoriban nem sokat tudott még angolul – bár odahaza szinte sosem használta a nyelvet azután sem, hogy elkezdte megtanulni –, apám pedig vaskos Geordie akcentussal beszélte az olaszt, és amikor a mama nem értette, amit mondott, egyszerűen elismételte, csak hangosabban. Mindez nem igazán nyerte el a házban lakó többi Johnson tetszését, nem utolsó sorban azért, mert nemrég még háborúban álltak az olaszokkal, és utálták a külföldieket. A bajusza alatt, egyem a szívét, még a nagyapám is úgy hívta a tulajdon unokáit, hogy „büdös kis digók”.

Ne feledjük, Dunstonban járunk, a negyvenes években. A svájcisapkát viselő és Gauloises cigarettát szívó francia hagymaárusokon kívül olyan ritkák voltak arrafelé a külföldiek, mint a fehér holló. Nem hiszem, hogy kisgyerekkoromban akár csak egy fekete vagy ázsiai embert is láttam volna – és mivel ennyire zárt volt a társadalom, a kívülállókat szélsőséges gyanakvással kezelték. Már a sunderlandiekre is fújtak, a skótok meg lényegében földönkívülieknek számítottak. Azt hiszem, emiatt nem akartam én sem megtanulni olaszul gyerekkoromban. Inkább azt szerettem volna, ha meghúzhatom magam, és beilleszkedhetek.

Ethel néni pikkelt ránk a legjobban amiatt, hogy „külföldiek” voltunk – ami elég megdöbbentő annak fényében, hogy egy rokonról beszélünk. Az egyik legkorábbi emlékem az, hogy elvitt magával a postára úgy négyéves korom körül. Körülbelül háromnegyed mérföldes sétára indultunk. Tél volt, és havazott – Ethel néni viszont se zoknit, se cipőt nem adott rám.

– Egy nyomorult külföldinek nincs szüksége ilyesmire – közölte fintorogva.

Mire odaértünk, lényegében kisgyerek formájú jégkockává változtam. A pult mögött álló idős nő kis híján szívrohamot kapott, amikor meglátott.

– Mit művel maga?! – üvöltött rá Ethel nénire, ő azonban megmagyarázta a dolgot.

– Semmi baj. Külföldi a kölök.

Az idős hölgy felkapott, és hozott valahonnan egy törölközőt, hogy bebugyolálja vele a lábam, a férje meg közben átment a szomszéd üzletbe, és vett nekem egy nyalókát. Fogalmam sincs, hogy kerültem haza. Csak arra emlékszem, hogy a postás asszony leordította Ethel néni fejét:

– Ostoba, ostoba nőszemély! Tüdőgyulladást fog kapni a gyerek!

Belegondolni is félek, mennyire egyedül érezhette magát anyám a háború után. Az utcánkban lakó nők – akik gyerekszemmel matrónáknak tűntek, pedig csak a húszas-harmincas éveikben járhattak –, mindennap összegyűltek a sarkon, a fejükön kendő, a kezükben szatyor, és órákig csak pletykáltak. A mama viszont a rendes angolt is alig értette, nemhogy a Geordie tájszólást.

De ahogy múltak az évek, az összes szomszéd rájött, hogy ő a legszeretetreméltóbb, legkedvesebb, legnagylelkűbb nő a világon, aki mindig vidám és mosolyog, és folyton a főztjét osztogatja, vagy mások ruháit javítja. Az pedig egyszerűen ellenállhatatlan volt, ahogyan odaköszönt az embereknek, hogy „Allo!”.

Ha valami segített anyámnak megőrizni az ép eszét az első években, az a varrógépe volt. Eleinte egy lábbal hajtós példánnyal dolgozott, aztán egy kis elektromos Singerrel. Egész nap, sőt éjszakába nyúlóan nyüstölte – és tényleg hihetetlenül tehetséges varrónő volt. Idővel szép kis vállalkozást is épített: ő készítette az összes helyi menyasszony esküvői ruháját. Nem is beszélve egy fiatal srác fellépőcuccairól, miután hivatásos énekes lett a kölyök…

Anyám imádott kötni is. És bármit megkötött. Sálsapkát. Egyujjas kesztyűt. Teababát. Pulóvert. Egyszer, amikor Johnsonék úgy döntöttek, hogy elmennek egy napra a tengerpartra – itt tenger alatt az Északi-tengert kell érteni, ami körülbelül egy tizedfokkal melegebb a sarki jégtakarónál –, kötött nekem és a fivéreimnek egy-egy fürdőnadrágot is, mert valódi úszógatyákra nem futotta. Emlékszem, sötétkék színűek voltak, és régi bugyigumik fogták össze őket a csípőnknél. Hozzá kell tegyem: mindaddig a lábujjunkat sem dugtuk be a tengerbe – úszni sem tudtunk –, de lehetetlenül izgatottan vártuk, hogy felvehessük az új fürdőnadrágjainkat, és elkezdhessük a pancsolást.

Az izgalmunk azonban elég gyorsan lelohadt, amikor kiértünk a partra.

– Jól van, fiúk, befelé! – vakkantotta oda apánk, aztán belökött minket a tengerbe. A víz olyan hideg volt, hogy elakadt a lélegzetünk.

Úgy tizenöt perc után a papa kijelentette, hogy menthetetlenek vagyunk, és otthagyott minket. Ugyanebben a pillanatban jöttünk rá, hogy miért nem látni soha senkit kötött fürdőruhában: azért, mert a pamut a tömege sokszorosát képes magába szívni, ha vízbe kerül – olyan, mint a szivacs! –, és ettől hihetetlenül nehéz lesz.2 Más szóval mindenki szemügyre vehette a kis fütyköseinket. Vöröslő arccal, az ágyékunkat a kezünkkel takarva sompolyogtunk visszafelé a parton, miközben a hátsó felünk továbbra is közszemlére volt téve, mert a ronggyá ázott fürdőgatyáink a combunkon csattogtak.

Kiskoromban Gateshead sötét és koszos hely volt. A német rádiós propagandista, „Lord Haw-Haw” a háború alatt olyanokat mondott az adásaiban, hogy oda nem is bombákat kell dobni, hanem szappanokat. Ezzel persze csak annyit ért el, hogy az egész város felhúzta magát, és eltökélte, hogy kétszeres tempóban építi a tankokat a Vickers gyárban – de az az igazság, hogy tényleg mindenkinek ott volt a dagálynyom a gallérján, ahol a nyakához ért a ruha.

Az ételek se sokat javítottak az összképen, az én szegény mamámnak pedig – aki friss sárgadinnyéhez, füstölt húsokhoz, ropogós kenyérhez, olívaolajhoz és parmezánhoz szokott – egyenesen kínszenvedés volt az étkezés. Egyetlen dolog akadt, amit nem főztek, hanem sütöttek, a máj, de azt meg annyira keményre csinálták, hogy el lehetett oltani vele az utcai lámpát, ha kihajította az ember az ablakon. Mama csak ült ott, szipogott, és azt mondogatta:

– Én ezt nem tudja megenni!

Nem volt lehetősége arra sem, hogy legalább néha ő maga főzzön olasz ételeket odahaza. A háború utáni Dunstonban legfeljebb a gyógyszertárba mehetett az ember, ha olívaolajat akart venni. Ami a paradicsomszószt illeti, csak ketchupot lehetett kapni. A fokhagyma meg valószínűleg be is volt tiltva. Még az olasz konyhában alapvető hozzávalónak számító szalonnából is csak a fejadaghoz lehetett hozzájutni: heti nyolc szelethez, egyszerre négyes adagokban. Nem mellesleg pedig az sem javított a mama étvágytalanságán, hogy a nagyapám ott ült az asztalnál a mellényében, pipával a szájában, és miközben az előző napi újságot darabolta vécépapírnak, arról morgott, hogy kibaszott digók vannak a házában.

És ha mindez még nem lett volna elég teher, apám a háború után megbetegedett. Miközben sorban csapódtak be a lövedékek abba a tunéziai barlangba, nemcsak rengeteg port és füstöt lélegzett be, hanem mérgező gázokat és apró repeszdarabokat is, így tulajdonképpen mérgezést kapott, és krónikus hasi fájdalmak alakultak ki nála. Ránézésre remekül volt – egyedül a hüvelykujján maradt egy sebhely. De a hasa egyre jobban fájt, és végül már az étel sem maradt meg benne. Akkor pedig, lehetett akármilyen makacs ember, már ő sem tudott úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben volna.

Először akkor értesültem erről az egészről, amikor egy reggel arra keltem, hogy az öregem nincs sehol.

– Brian, fiam, apádnak… apádnak el kellett mennie kórház – jelentette be a mama remegő hangon.

Pár nap múlva meglátogattuk a szanatóriumban, amelyet egy gyönyörű, régi kúriában alakítottak ki Ryton közelében, a Tyneside-i Golfklub szomszédságában. Soha életemben nem jártam még olyan csodálatos helyen. A papa egy kényelmes székben ült, és kézimunkázással ütötte el az időt, ugyanis a fájdalmaitól mozdulni sem tudott. Nahát, most tényleg itt lakik? – gondoltam. Nagyon felvitte az isten a dolgát…

Aztán körbepillantottam, és azt láttam, hogy körülöttünk egy csomó másik apuka ül bekötött fejjel, üvegszemmel és hiányzó testrészekkel. Sőt, némelyikük a nemrég létrejött országos egészségbiztosítótól, az NHS-től kapott lábprotézisen bicegett, ami akkoriban még fából készült, és hátborzongató, nyikorgó hangot adott. Ebből annyit leszűrtem, hogy valamiféle kórházban vagyunk, de a háborúval így sem kötöttem össze a dolgot. Nekünk az iskolában azt kellett kántálnunk egymás mellé felsorakozva, hogy 1944-ben győztünk. Fogalmunk sem volt a történtekről. Faltuk a dagadó izmú, jóképű brit katonákról szóló angol képregényeket, amelyeknek a hősei olyan nevekre hallgattak, mint a Slogger Smith, és egymás után lődözték le a nácikat. Egyszóval nekem gyerekfejjel semmi okom nem volt azt hinni, hogy a háborúnak bármi köze is volna ezekhez a nagyon is hétköznapinak tetsző emberekhez, akik valamilyen úton-módon mind a létező legszörnyűbb sérüléseket szenvedték el.

Apám többször is hosszabb időt töltött ezen a helyen, amit mindig egy újabb hasi műtét előzött meg. A mama ilyenkor mindennap elment meglátogatni busszal, ami egyben azt is jelentette, hogy ránk Ethel néni vigyázott, aki úgy bánt velünk, mint a hadifoglyokkal – lévén hogy lényegében annak is tartott minket. Közben pedig a ház megtelt gyönyörű hímzett terítőkkel, amelyeket a papa készített. Egy másik korban, egy másik helyen vállalkozást indíthattak volna a mamával, hogy egy vagyont keressenek. De nem akkor és ott. Apám abban a másodpercben ment vissza dolgozni, hogy kiengedték abból a gyönyörű, régimódi szanatóriumból.

Egy ideig Londonban is volt melós: gőzössel járt be, és egész hétre ott maradt, csak hétvégére jött haza. Egyszer mi is vele mentünk Maurice-szal, ami addigi életünk legizgalmasabb utazása volt. Na nem mintha a papa valami fényűző módon élt volna Londonban. Amikor leszálltunk a vonatról a King’s Cross pályaudvaron, és elindultunk egy droszt felé, a szívem majd kiugrott a helyéről a gondolatra, hogy beülünk egy fekete taxiba. De ahogy odaértünk, apám továbbment… az utca túloldalán lévő buszmegállóba.

A mamának nem volt egyszerű tartani a kapcsolatot a Frascatiban élő családjával, de amikor megírta egy képeslapon az unokahúgának, hogy milyen nehéz az élet Északkelet-Angliában, a nővérei egy válaszlevélben elkérték a telefonszámát. De Lucáéknál mindenkinek volt otthon telefonja, a mamának viszont az utcánkban álló fülke számát kellett megadnia, részletes instrukciókkal együtt, hogy melyik nap és hánykor telefonáljanak. Nagyon örültek, hogy újra hallják egymás hangját – sok könny hullott, valamint sokszor hangzott el, hogy „ti voglio bene”, azaz „szeretlek” –, és onnantól hívás hívást követett, amelyek mindig három percig tartottak, akkoriban ugyanis fülkéből ennyi időt engedélyeztek a nemzetközi beszélgetésekre.

Amikor anyám nővérei megértették, milyen nehéz helyzetben van a testvérük, nagyon szerettek volna segíteni. A mamához hasonlóan ők is azt hitték, hogy egy brit őrmester a gondosan nyírt pázsittal és hatalmas virágoskerttel övezett vidéki villájába tér haza, amely úgy fest, mintha egy viktoriánius szerelmesregényből kapták volna elő – nem pedig egy önkormányzati házba Dunstonban. Így hát elkezdtek csomagokat küldeni. Egy gyönyörű új edénykészletet. Egy nercbundát, ami korábban az egyik dédnagynénikémé volt. Sálakat és blúzokat. Mindent, ami az ő arisztokrata szemléletük szerint elengedhetetlen volt az életben. Sokszor azonban csak tovább rontottak a helyzeten, amikor segíteni próbáltak. A brit fináncok minden második küldeményt feltéptek, és a holmi nagy része „elveszett”. Ami pedig így is eljutott Dunstonba, arra az esetek többségében lecsapott Norman vagy Colin bácsi, hogy zaciba vágja némi készpénzért. Úgy voltak vele, hogy nem anyám vette ezeket a dolgokat, nekik pedig nagyobb szükségük van a pénzre, mint a mamának a drága olaszországi ajándékokra, úgyhogy a világon semmi oka panaszkodni.

Akárhányszor ez történt, a mama csak sírt és sírt. Így ment ez hétről hétre, hónapról hónapra.

Közben a szél sosem csendesedett el… és az eső is esett szakadatlanul. Nem lett jobb az étel sem. És mindig farkasordító hideg volt. Apám pedig ahhoz is alig keresett eleget, hogy kifizesse a bérleti díj rá eső részét, nemhogy egy saját ház vásárlásához. Egy nap végül anyámnál elszakadt a cérna.

A nappaliban üldögéltem, és magammal voltam elfoglalva – valami fa építőkockákkal játszottam –, amikor megtörtént. A szüleim a szomszéd szobában veszekedtek – kicsit hangosabbak voltak a szokásosnál, de semmi különös –, aztán egyszer csak anyám felkapott, rám adta a kabátomat, és kituszkolt az ajtón.

– Mégis mit képzelsz, hova mész? – dörrent rá apám Geordie-olaszul. Nem értettem a szavakat, de nála ez nem számított. Elég volt a hangerő.

– Borzasztó ez a hely! – kiabált vissza a mama könnyek között. – Hazamegyek! A családod…

Nem jutott eszébe kellően förtelmes szó.

– Ugyan már, Esther – horkant fel apám. – Nem mész te sehova.

– Igenis elmegyek!

– Nem, nem mész.

– Rettenetes itt. Rettenetes! Hazamegyek!

Ennyi volt – már ki is viharzott az ajtón, és húzott maga után engem is. Nem hiszem, hogy eltervezte a dolgot, inkább a pillanat hevében születhetett a döntés. Habár az is igaz, hogy volt nála elég pénz, szóval kellett rejtegetnie valamilyen tartalékot arra az esetre, ha minden kötél szakad.

Felugrottunk egy buszra, mielőtt még apám utolért volna minket, és a jármű hamarosan begurult velünk a newcastle-i központi pályaudvar mellé. Gyerek lévén persze teljesen letaglózott az a hatalmas felfordulás, ami ott fogadott. Mivel akkoriban még minden vonatot gőzmozdony húzott, olyan hangosan pöfögött és fújtatott és fütyült az összes, hogy a fülemre kellett tapasztanom a kezem – ráadásul ott visszhangoztak a levegőben a hangosbemondó közlései is, kiáltozott az Evening Chronicle-t árusító rikkancs, hordányi embertömegek rohangáltak a vágányok között, és egyenruhás hordárok húzták maguk után a bőröndökkel feltornyozott kocsijaikat, átkozódva, ha valamelyik táska leesett, és szanaszét szóródott a tartalma.

Az egésznek a közepén pedig ott téblábolt szegény anyám, hol erre, hol arra rángatva maga után, én meg próbáltam megtudni tőle, hogy mi történik, mert kezdtem kicsit megrémülni. Végül könnyben úszó szemekkel és felpüffedt arccal, a nyakát nyújtogatva nekiállt tanulmányozni az induló vonatok menetrendjét, amit egy hatalmas, vagy két és fél méter magas, és egy emeletes busszal vetekedő hosszúságú papírra nyomtattak – azt kereste, hogy mikor megy járat a London Victoria pályaudvarra. Oda kellett érkeznünk, ugyanis onnan tudtunk – a vasúti kompra is jegyet váltva – továbbmenni a párizsi Gare du Nord-ra, ahol ismét átszállhattunk, ezúttal Róma felé.

Amikor végre megtalálta a keresett vonatot, futásnak eredt, hogy elérje, és engem is továbbcibált magával. Ugyanebben a pillanatban azonban félreismerhetetlen üvöltés harsant mögöttünk. Olyan hangos volt, hogy a teljes gőzzel zakatoló Flying Scotsman hangját is elnyomta volna. Mindenki megtorpant és odafordult.

– ESTHER!!!

Apám ott állt a peronon, és olyan szomorú látványt nyújtott, hogy szomorúbbat elképzelni sem lehetett volna.

Tudta, mit tett. Hogy mit ígért a gyönyörű olasz feleségének. És hogy mit nem tartott meg.

Nyilvánvalóan látta a tekintetéből a mama is, hogy mennyire összetört. És tisztában volt vele, hogy a papa mindent elkövet, ami tőle telik. Hogy halálra dolgozza magát.

– Ugyan már, Esther – mondta apám halkan, miközben anyám olyan zokogásban tört ki, hogy én olyat azelőtt még sosem hallottam. – Nem mehetsz el. Szerzünk saját házat. Felhívom az önkormányzatot. Teszek róla, hogy jobbra forduljanak a dolgok.

Nem gondolom, hogy hitt neki a mama. De ahhoz ennyi is elég volt, hogy hazamenjünk vele.

Jegyzetek

1 „Abban reménykedtem, hogy egy vadmacskát szabadítunk el a parton, de csak egy szárazra vetett bálnát tudtunk felmutatni” – mondta később az akcióról Winston Churchill.

2 Azt hittem, a felismerést követően anyám egyszerűen kidobja a fürdőnadrágokat. De nem, a mi házunkban soha semmi nem került a szemétbe. Helyette a tél beköszöntével gyanúsan ismerős, sötétkék sálsapkákat kaptunk a mamától, amelyekből sós víz illata áradt, amikor felvettük őket.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Prológus

Első rész

1. Alan és Esther

2. Hideglelés

3. A-Wop Bop A-Loo Bop

4. Kis csillag születik

5. Rázós ügyek

6. A tanonc

7. Eine kleine Rockmusik

8. Vészhelyzet

Második rész

9. Hoppá!

10. Förtelmes szarkupac

11. Geordie gyerekek

12. Wardour Street

13. Országút… a semmibe

14. Potyautas

15. Behajtóblues

16. Égi jel

Harmadik rész

17. Lobley Hill

18. A melós a biliárdasztal mellől

19. A nagy nap

20. Szakítások

21. Üdv a paradicsomban

22. Hömpölygő mennydörgés

23. Visszatérések

24. Egy utolsó fejezet mielőtt befejezzük

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Együtteseim családfája

Fényképek forrása

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Ruslan Display – SIL Open Font License