Fordította:

KÁRPÁTI ZSUZSA

World copyright © 2020 DeA Planeta Libri S.r.l.

Hungarian translation © Kárpáti Zsuzsa, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lia Celi: Quella sporca donnina: Dodici seduttrici che hanno cambiato il mondo

© 2020, DeA Planeta Libri S.r.l., Milano

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Jelen kiadvány a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, sem elektronikusan, sem mechanikai eljárással, ideértve a fénymásolást, számítógépes rögzítést vagy adatbankban való felhasználást is!

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978 963 13 6823 9

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Questo libro è stato tradotto grazie a un contributo del Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

A könyv megjelenéséhez az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium nyújtott támogatást.

TARTALOM

BEVEZETÉS

1. RÁHÁB – A jerikói utcalány, aki megmentette az egyistenhitűeket

2. PHRÜNÉ – A rusnya béka, akit megcsókolt Aphrodité

3. ANTIOCHIAI PELÁGIA – Áruba bocsátom (egy másik) önmagam

4. SZU HSZIAO-HSZIAO – Ilyen kicsi, olyan nagy

5. VERONICA FRANCO – Avagy az őszinteség szükséges volta

6. NINON DE LENCLOS – Miasszonyunk a szerelemben

7. AGLAJA – Örömlány a Terror férfijaival szemben

8. HARRIETTE WILSON – Az anti-Jane Austen, aki legyőzte Wellingtont

9. LA PAÏVA – A márkinő, aki a gettóból érkezett

10. PEARL DEVERE – A vadnyugat nem arannyal, hanem szexszel hódítható meg

11. HEDWIG PORSCHÜTZ – Berlin meg nem értett Ráhábja

12. DIVINE BROWN – A Black Pretty Woman visszavág

BIBLIOGRÁFIA

Szüleimnek,

Lellának és Foscónak

BEVEZETÉS

Ők voltak az elsők. Az első nők, akik sminkeltek, akik válogattak a férfiak közül, akik eldöntötték, akarnak-e házasodni és gyereket vállalni, s ha igen, mikor, akik önállóan rendelkeztek azzal a pénzzel, amit megkerestek. Phrüné, Harriette, Esther és Pearl – így hívták őket, prostituáltak voltak. Népeket mentettek meg, türannoszokat csúfoltak ki, kivívták maguknak az első helyeket. Ráháb, Aglaja, Hedwig és Divine a nevük, prostituáltak voltak. Halhatatlan költeményeket írtak, sziporkázó aforizmák kötődnek a nevükhöz, festőket, művészeket ihlettek meg. Nevük: Pelágia, Szu, Veronica és Ninon, mindannyian prostituáltak. Nem voltak főrangúak kegyeltjei vagy nagyhatalmú emberek szeretői (még ha néhányan közülük meg is fordultak az ágyukban), hanem utcanők, hetérák, kurtizánok, eszkortlányok. Néhányan az utcán dolgoztak, mások magasabb körökben. Voltak, akiket a szükség kényszerített rá, voltak, akik önszántukból vagy kalandvágyból választották ezt a mesterséget, és voltak olyanok is, akik egyszerűen csak szép ruhákat akartak hordani. Élhettek bár Démoszthenész Athénjában vagy a reneszánsz Velencében, az ókori Kínában vagy Párizsban a Második Császárság idején, mindegyikük kiharcolta magának azt a „tisztességes” hölgyek számára – akik egész életükben függtek valakitől, hol az apjuktól, hol pedig a férjüktől – elképzelhetetlen önállóságot, amit saját testük és szellemük áruba bocsátásával értek el.

Ma már számos olyan repertóriumot találunk, amely tele van a múlt lázadó nőalakjaival, örök tanulságként a fiatalabb generáció számára. Fontos és jó dolog felidézni a történettudományban évszázadokon keresztül margináliára szorult női szereplőket: tudósokat, forradalmárokat, művészeket, akik azért küzdöttek, hogy kiemelkedjenek a férfiak világában, és akiknek pusztán azért nem ismerték el az érdemeiket, mert „hibás” kromoszómapárral születtek. Ugyanakkor tisztelettel kell adóznunk azoknak az asszonyoknak is, akik alulról indultak, és kizárólag személyiségük erejével vívtak ki helyet maguknak a világban. Asszonyok, akiknek születésük vagy szerencsétlenségük miatt nem állt módjukban művészi vagy intellektuális tehetségüket kivirágoztatni. És akik többnyire nem voltak lélegzetelállító szépségek sem, ennek ellenére képesek voltak saját életük, s gyakran koruk főszereplőjévé válni. Kirekesztetten merültek alá a férfiak világába ezek a mindenki számára elérhető nők, akiket jobban ismertek, mint a háztartásba zárt „privát” asszonyokat: a feleségeket. Nem féltek még akkor sem, ha merészségük miatt a bíróság elé kerültek. Védelmezőktől és basáskodó uraktól szabadon úgy használták mesterségüket, mint a világ megismerésének vagy épp megváltoztatásának eszközét. És bár saját életük irányítóivá váltak, gazdaggá, befolyásossá és irigyeltté, lázadók és kiszámíthatatlanok maradtak, jóllehet időnként megengedték maguknak azt a luxust, hogy maguk mögött hagyják múltjukat, és szentként, hősnőként vagy – utolsó fricskaként – mint jó feleség haljanak meg.

Ez a könyv – főszereplőihez hasonlóan eltérve a megszokottól – tizenkét híres örömlány életét meséli el, az idők kezdetétől napjainkig: egy bibliai kéjnő legendájával nyit és egy modern utcai Hamupipőke fordulatos meséjével zár. Mindeközben tíz elképesztő „éjjeli pillangót” ismerhetünk meg, akik bátorsággal, gyakorlatias gondolkodással, intelligenciával és szemtelenséggel hódítottak kemény és igazságtalan korokban, előfutáraiként annak a szabadságnak, amit a 21. századi nők élvezhetnek, ezektől a „tisztességtelen nőktől” kapva azt a tiszteletet, amivel a férfiak adósak maradtak „az égbolt felét tartó nőknek”: a halhatatlan emlékezetet.

Manapság az ambiciózus és vállalkozó szellemű lányoknak sokkal több lehetőségük van, mint amilyen kétezer évvel ezelőtt vagy akár csak a múlt században volt. Még akkor is, ha szem előtt tartjuk, hogy egy harminc év alatti dolgozó nő fizetése, miután sikerült munkát találnia, alacsonyabb az ugyanazt a munkakört ellátó, vele egykorú férfiéhez képest. Mindazonáltal a mi tizenkét rosszlányunk ékes bizonyítéka annak, hogy a világ legősibb és leginkább megvetett mesterségének űzése sem áshatja alá a nők erejét. Három évezreddel a hátunk mögött, ami eleddig nem kedvezett a női nemnek, az ő hányattatott és meglepő történeteik úgy tűnnek elénk, mint a romok között nyíló orchideák. Belélegezhetjük keserédes illatukat és talizmánként őrizhetjük meg életünk nehezebb időszakaira, hogy emlékeztessen bennünket arra: az életben mindenkivel, nőkkel és férfiakkal egyaránt megtörténhet, hogy így vagy úgy, de el kell adnunk magunkat. A lényeg az, hogy ne mások szabják meg, mennyit érünk.

1.
RÁHÁB
A jerikói utcalány, aki megmentette az egyistenhitűeket

Az Ótestamentum nem a szexfóbiások terepe. Egy teljesen meztelen férfival és nővel kezdődik, akik egy kertben múlatják az időt egy kígyóval – ilyen még Cicciolina show-jában sincs –, később gyilkosságok, vérfürdők, vérfertőzések, a szexuális zaklatás és erőszak különféle formái jelennek meg benne. Ha a kiskorúak tudnák, hogy az Ószövetség a bárányokat leszámítva épp olyan, mint a Trónok harca, csak sokkal véresebb, minden héten a hittanóra lenne a sláger. Ennek ellenére az amerikai vallási fórumokat elárasztják a felháborodott hívők, akiknek meggyőződésük, hogy Lót lányainak története vagy az Énekek énekének forró szerelmeskedései pusztán parázna ateisták utólagos hozzátoldásai, akiknek minden vágya, hogy zavarba hozzák a vasárnapi iskolák kisdiákjait.

Az újpuritánok legszégyenteljesebb gyalázatát Ráhábnak hívják. Neve a rachav szóból származik, ami héberül annyit tesz: széles. Nem tudni, hogy kinézetére vagy intimebb anatómiai részére vonatkozik-e, minthogy ugariti nyelven ugyanez a szó a női genitáliákra utal. Az viszont tudható, mit jelent a Józsué könyvében (2, 1-23) nevéhez csatolt zonah állandó jelző, illetve a görög porne, amit Jákob és Pál Levelei használnak: prostituált. Bizony nem lehet könnyű felfedezni a bigottok leszármazottainak, akik skarlát betűt hímeztek a rossz hírű nők ruhájára, hogy igen, Mózes vezette ki a népet Egyiptomból, ám aki az Ígéret földjén kinyitotta az ajtót előttük, Ráháb volt, a Széles, aki a Közép-Kelet összes betűjét a ruhájára hímezhette volna.

Ennek ellenére Jerikó elfoglalásának történetében – Józsuén kívül – ő az egyetlen személy, akit a nevén neveznek. Ez jól jelzi, hogy már az ókori írók is felismerték szerepének jelentőségét az események alakulásában, hiszen nélküle a zsidók valószínűleg addig keringtek volna a sivatagban az éhségtől és a szomjúságtól félholtan, míg vissza nem fordulnak, és sűrű bocsánatkérések közepette megtérnek a fáraóhoz, hogy aztán rabszolgaként dolgozzanak neki. A történetük ezzel le is zárult volna, és a Biblia olyan lapos kis könyvecske maradt volna, mint mondjuk egy turmixgép használati utasítása. Hebraizmus nélkül nem lenne a másik két monoteista ábrahámita vallásunk sem, vagyis a kereszténység és az iszlám, és mi mindannyian pogányok lennénk. Mindenki döntse el magának, hogy Ráháb köszönetet érdemel-e vagy sem. Mi csak arra szorítkozunk, hogy elmeséljük az ő történetét.

Pátriárkáid háza táján söprögess

Ha létezik kontextus, amiben eszünkbe sem jut megtalálni a nemek közti egyenlőséget, az az Ószövetség. A patriarchátus szelleme uralkodik benne, ahol – halkan jegyzem meg – a nő a hiányzó láncszem az ember és a háztáji jószág között. Egy nagyon halovány kapcsolódó elem, mert annyi mindenesetre bizonyos, hogy Jákob két feleségének, Leának és Ráhelnek neve nagyjából annyit tesz: „tehén”, illetve „birka”. A Biblia szövegkörnyezete valóban patriarchális, de nem „szexofób”. A szüzesség mint kegyelmi állapot felmagasztalása csak az Újtestamentumban jelenik meg, sőt, majd csak Szent Pálnál. Ő lesz az, aki a görög kultúrával átitatva, a neoplatonizmus hatása alatt végül leértékeli a törvényes házasságot, és mint remedium concupiscentiae, vagyis a vágy csillapításaként bélyegzi meg, ami az önkielégítéshez képest a kisebbik rossz. A pátriárkák Istenének viszont a szex (legalábbis a hetero, genitális és monogám szex) igaz és jó dolog, már csak azért is, mert a názáreti Mária furcsa esetéig ez volt az egyetlen ismert módja a gyermeknemzésnek.

Mózes harmadik könyvének egyik híres passzusa (18, 6-23) szigorúan tiltja az izraelitáknak az incesztust, a vérrokonok közötti kapcsolatot, a homoszexualitást, a zoofíliát, a házasságtörést és a menstruáció ideje alatti együttlétet, ugyanakkor a pénzért adott szerelem felett szemet huny. Továbbra is bűn, de bocsánatos, amíg idegen nőkkel történik meg (Izrael gyermekeinek, férfiaknak és nőknek egyaránt tilos a prostitúció, annak hierodulikus formája is, vagyis a szent prostitúció intézménye, mely igen elterjedt volt az ókori vallásokban). A megvásárolt szex valóban veszélyes a pénztárcára nézve, hiszen ahogyan a Példabeszédek könyve is figyelmeztet, aki utcalányok után jár, eltékozolja vagyonát.

A pátriárkáknak mindenesetre rendelkezésükre állt a feleségek, ágyasok és hadifoglyok serege, és alkalomadtán azok lányai, lánytestvérei, unokahúgai is: szerelmet árulni Izraelben olyan lehetett (bár a hasonlatot mostanra már felülírta a globális felmelegedés), mint hűtőt árulni a sarkvidéken. Miért vásárolták volna meg a héber férfiak idegenektől azt, ami bőségesen és ingyen megadatott nekik az otthon falai között, a saját ágyukban? A választ erre szintén az Ószövetségben találjuk meg. Hogy felhívják az izraeliták figyelmét az örömlányok által okozott veszélyre, részletesen leírják csáberejüket: az ajkaik méztől csöpögőek, szavaik az olajnál is kényeztetőbbek, mindig kicicomázottak, illatosak és csábosak. Igazi „vörös lámpás” történet Ezékiel könyvében Ohola és Oholiba erotikus tetteinek elbeszélése (23, 20-21), ahogyan félmeztelenül kelletik magukat az egyiptomiaknak és az asszíroknak. Kicsit olyan ez a rész, mintha úgy akarnánk elvenni valakinek a kedvét az édességevéstől, hogy egy cukrászda kínálatát mutogatjuk neki.

Szexepil, vonzerő, csábos külső: jellemzők, amik feltehetőleg megbotránkoztatták az „ősanyákat”, főleg tíz-tizenöt gyerek után. Fontos azonban tisztázni, hogy a Bibliában szereplő prostitúcióellenes lamentációk nem a szó szerint értelmezett, pénzért adott szexre vonatkoznak. „Bujaságodat, vihogásodat, fajtalan paráznaságodat és bálványaidat ott látom a halmokon és a mezőn. Jaj neked, Jeruzsálem!” – hangzik Jeremiás próféta dörgedelme (13, 27). Az első számú parázna, akit a próféták a legvehemensebben szidalmaznak, az maga Izrael, amit úgy mutatnak be, mint egy frivol és veszélyes kurtizánt, egy hűtlen feleséget, aki megcsalja vőlegényét, az egyetlen igaz Istent, hamis és hazug istenekkel.

Ezért van az, hogy a hús-vér szexmunkásokkal szemben az Ótestamentum nem túlságosan szigorú. Hóseás próféta egyenesen feleségül vesz egyet, az Úr személyes elrendelésére. Amikor pedig az enged az utca csábításának és visszatér mesterségéhez, a férfi kétségbeesik ugyan, de továbbra is szereti, megváltja adósságait és kibékül vele. Bölcs Salamon király kimondja híres ítéletét, hogy véget vessen két prostituált viszályának, anélkül, hogy szidalmazná vagy megalázná őket. Jeftét, akit mostohatestvérei gúnyolnak, amiért egy örömlány fia, később rehabilitálják és a hadsereg vezérének nevezik ki. Judit is halhatatlan glóriát szerez, amiért elteszi láb alól Holofernészt. És mit mondjunk Támárról? Júda fiának, Érnek özvegyéről, akit feleségül adnak vonakodó sógorához, Onanhoz – egy név, egy dráma.

Hogy sikerüljön megfogantatni Júda vérvonalától, a furfangos Támár utcalánynak öltözik és apósa nyomába ered, aki nem ismer rá, s a szolgáltatásért cserébe személyes zálogot ad neki. A fiatal özvegy teherbe esik, s ezért félő, hogy a bíróság házasságtörésért máglyára ítéli – ezt a veszélyt azonban az öreg Júda ajándékának bemutatásával elhárítja. A pátriárka elismeri, hogy a cél szentesíti az eszközt, s „igaz asszonynak” nyilvánítja. (Idővel a zsidók egyre bigottabbá váltak felmenőiknél. Tekintve, hogy Hiya bar Ashi rabbit, egy talmudi elbeszélés főhősét, olyannyira furdalja a lelkiismeret, amiért egy utcalánnyal hált, hogy még akkor sem nyugodott meg, amikor kiderült: a boszorkány a saját felesége volt, aki azért a nemes célért változott át, hogy felszítsa a házastársi tüzet. Ám a feddhetetlen Hiya rabbi szíve mélyén tudta, hogy bűnös, ezért vezeklésül a kályha tüzébe vetette magát.)

Hódítás Jerikóban

Térjünk vissza a mi Ráhábunkhoz. A Krisztus születése előtti 15. század valamelyik évében a Széles éppen a világ legősibb mesterségét űzi a világ egyik legősibb városában, Jerikóban, a mai Ciszjordánia területén, a kánaániak hőskorszakában. Ők Kám, Noé elátkozott fiának (aki megszégyenítette meztelen és részeg apját) leszármazottai, Baált és Asztartét imádják, szabad idejüket pedig azoknak az undorító szertartásoknak szentelik, amikről a Leviták könyvének híres passzusában olvashatunk. Privát szférájuk teljes körű védelme érdekében hatalmas kettőzött várfallal vették körbe magukat, az ókorban talán elsőként. Éppen ennek a falnak tövében állt Ráháb háza. A Széles nem nevezhető a jerikói félvilág királynőjének, még csak misztikus hierodúlának sem Asztarté templomában, aki kifinomult szexuális liturgiák keretében áldozza fel saját testét. Ő a nép gyermeke, egy egyszerű szingli, aki a város szélén lakik. Nincs se férje, se védelmezője, ő tartja el szüleit és testvéreit is, felkínálva ágyát és házát azoknak a harmadrangú utazóknak, akiknek orra előtt mindenki más becsapja az ajtót. (Ki tudja, élt-e Betlehemben is egy Ráháb, aki azon a híres december 24-én a 0. évben hajlandó lett volna vendégül látni Józsefet és Máriát? József valószínűleg fontolóra vette volna a dolgot, Mária viszont biztosan elutasítja.)

A talpraesett Ráháb észrevette, hogy a városban különös depresszió ütötte fel a fejét. (Köztudott, hogy Jerikó 240 méterrel a tengerszint alatt fekszik, gyakorlatilag egy síkban Atlantisszal, ily módon a hangulat akkor is lent van, ha éppen jó a kedvük.) Azt beszélik, Egyiptom felől óriási menekülthullám érkezik. Szemmel láthatólag Jahve oltalmazza őket, aki olyan hatalmas isten, hogy megnyitotta előttük a Vörös-tenger vizét, majd összezárta az őket üldöző egyiptomiak előtt. Fegyverekkel jól felszereltek, veszélyesek, amerre járnak, halál terem, leigázzák a városokat és elkobozzák jószágokat. Az a legrosszabb, hogy az ő Jahvéjuk odaígérte nekik Kánaán földjét, és – ó, jaj – az ehhez vezető út éppen Jerikón keresztül vezet. A várost ugyanakkor fal veszi körül, ami a kor legelőrehaladottabb védelmi rendszere, így nincs ok az aggodalomra. Ezek az izraeliták viszont, akik a Jordánon túlról érkeztek Józsué vezetésével, nagyon elszántnak látszanak. Nagyon. Nem a szokásos bevándorlók, akik a jobb élet lehetőségét keresik és elvégzik azokat a munkákat, amiket az őslakosok már nem akarnak megcsinálni. Az még néhány nemzedékkel ezelőtt volt, az egyiptomi kivonulás idején. Ők szolgák voltak, a mostaniak urak akarnak lenni.

Jerikóban mindenki tűkön ült. Nem úgy Ráháb, aki folytatta városfal melletti házikójában a maga ügyleteit. A Jordán túlpartján táborozó idegeneknél jobban érdekelték azok, akik átlépték a küszöbét, s ezzel lehetővé tették, hogy etetni tudja a családját. Így hát, amikor megjelent nála két nagyon óvatos idegen, azt adta nekik, amit mindenki másnak is. A városban eközben egyre nyomottabb lett a légkör, minden új arcot megfigyeltek. Az egyik szomszéd vagy egy éles szemű kuncsaft beazonosította, kik lehetnek a jövevények valójában: kémek, akik azért jöttek, hogy előkészítsék a támadást. Ezek után azt tette, amit minden jó állampolgár megtenne: figyelmeztette az illetékes hatóságot.

A kémek, akik szerettek engem

Azon nyomban elrendelték Ráhábnak, hogy adja ki a két idegent. A Széles már tudta, hogy zsidók – ha máshonnan nem, amikor meglátta őket meztelenül –, és nem késlekedett: felvitte őket a tetőre, és elbújtatta a nemrég gyűjtött, szárításra felhalmozott lenszálak közé. Kevés dolog lohasztja úgy a keresési kedvet, mint egy halom dohos, rothadásnak indult lenkóró a tetőteraszon. A király küldötteinek kérdésére Ráháb nagy szemeket mereszt: „Kémek? Mit nem mondotok! Persze, manapság nem lehet már senkiben sem megbízni. Sajnálom, de tegnap este távoztak, éppen a városkapuk zárása előtt. De láttam, hogy a folyó felé vezető úton mentek. Ha siettek, még elkaphatjátok a gazfickókat.”

Nem ez az első eset a Bibliában, hogy a vendégeknek – akik szentek Közel-Keleten éppúgy, mint az egész ókori világban – kínos pillanatokat kell átélniük. Lót két, házába fogadott angyalát majdnem megerőszakolták Szodoma lakosai. Ez történt a Levitával is, akit a gibeai öregember látott vendégül. Mindkét esetben a vendégszerető házigazdák, rémületükben, saját szűz lányaikat vagy élettársukat vetették prédául az aljas gonosztevők elé (a Levita sorstársát halálra kínozta a tömeg). A rosszéletű Ráháb kellett ahhoz, hogy emberibb, bölcsebb és bátrabb megoldás szülessen a vendégek megmentésére: a füllentés. A jerikóiak a kémek után rohantak a folyó felé, a két zsidó pedig leereszkedett egy kötélen az ablakból és zavartalanul távoztak a másik irányba, a hegyek felé. Igazi kabaréjelenet.

Mielőtt hagyta volna elmenni őket, Ráháb ezt mondta nekik: „Figyeljetek, szépségeim: már értem, hogy ti fogtok nyerni, hiszen ha a ti istenetek szétválasztotta a Vörös-tengert, és segített nektek elpusztítani az összes embert a Jordán túlpartján, semeddig nem tart nektek elfoglalni Jerikót, már csak azért sem, mert itt már mindenki félelemből cselekszik. Minthogy én most megmentem az életeteket, szívességért szívességet kérek cserébe: amikor visszatértek romba dönteni a várost, kíméljetek meg engem és a családomat.” Az üzlet megköttetett: a kémek odaadtak neki egy vörös színű zsineget, hogy tegye az ablakba ama végzetes napon, jelezve a hódítóknak, hogy otthon van. (Volt, aki megkockáztatta azt a feltételezést, miszerint innen ered a „vörös lámpás” kifejezés.)

Ráhábot a zsidók és a keresztények is alázatos asszonyként tisztelték, aki mindenkinél hamarabb tért meg. És ez így is van. Hitének alapja azonban nem Jahve szeretete volt. Józsué kémjeiben bízott. Vezérük azért küldte őket Jerikóba, hogy ott titokban információt gyűjtsenek, ám ők ahelyett, hogy felmérnék a harcra képes polgárok számát és megfigyelnék a város védelmi rendszerének gyenge pontjait, betérnek az első utcalányhoz, akit találnak, akár egy vidéki, amikor a nagyvárosba kerül. Ráadásul, azon a pár méteren, ami Ráháb háza és Jerikó kapuja között van, sikerül lelepleződniük. Jobb lesz tehát, ha bevárják a kémeket, Francót és Cicciót{1}, akik azért jönnek, hogy találkozzanak a két ügyetlen titkos ügynökkel. Mégis ki bízná az életét ilyen kétbalkezesekre? A végén még megfeledkeznek az ígéretükről. Vagy megbánják és visszavonják, tekintve, hogy Törvényük szerint nem paktálhatnak le bálványimádókkal, a kánaáni Ráháb pedig lényegében az. Ráháb ellenben, aki hozzászokott, hogy egyetlen pillantással felmérje az embereket, jóval messzebbre látott másoknál. Ha az összes zsidó olyan bolond és tudatlan, mint ez a kettő, akár véghez is vihetik, amit akarnak.

A hagyomány ellenére, mely szeretné azt hinni, hogy azonnal megtért, Ráháb megfontoltan döntött a köpönyegforgatás mellett: sajátos életbiztosítással gondoskodott magáról, amikor megmentette az izraelita kémek bőrét anélkül, hogy összejátszott volna velük. Nem akarta kompromittálni magát addig, amíg nem biztos benne, ki fog győzni. A jerikóiak lehetnek bár gyengék és demoralizáltak, mégis nagyon csúnyán elbánhatnak egy prostituálttal, aki szót ért az ellenséggel.

Vagy egyszerűen csak értelmes.

Brecht Palesztinában

A Józsué vezette zsidó sereg átkelt a Jordán-folyón, és feltartóztathatatlanul menetelt Jerikó felé. Eközben a városfalnál lévő kocsmában minden úgy zajlott, mint rendesen: az emberek jöttek-mentek, olcsó volt a bor, a szex nemkülönben. Úgy tartják, Ráháb az első példa arra a karakterre, aki oly népszerűvé válik majd a világirodalomban: ő a nemes szívű utcalány, Violetta, Shanghai Lily, Irma és Fellini Cabiriájának előképe. Igazi alteregóját azonban Bertolt Brecht Koldusoperájában, a kalózok Jennyjében találjuk. Könnyű elképzelni Ráhábot, amint két fogdosás és egy dekoltázsba csúsztatott pénzérme között Jenny dalához egészen hasonlót dúdolgat:

Urak, itt van Jenny és mossa a poharakat

S kész a cselédjük lenni.

S minden pennyt alázatos köszönettel elfogadok.

S önök látnak engem rongyban meg a rongyos fogadót,

S önök nem tudják, hogy mit tud Jenny.

Ám eljön az este, mikor majd zugnak a parton,

S kérdik majd: Miért ez a lárma, mondd?

S aki dézsa mellett mosolyogni lát majd,

Mind így szól: Mit nevet ez a rongy?

S egy hajó, nyolcvitorlás,

És rajta ötven ágyú

A part előtt áll.

(Vas István fordítása)

Tegyük Jerikó falait a kikötő helyébe, a kürtöket az ágyúk helyébe, Józsué seregét a kalózokéba és máris ugyanaz a helyzet.

Urak, akkor, tudom, hogy majd nem mosolyognak,

Mert omlanak a házaik,

És a városban tombol majd a pusztítás.

Csak egy rongyos fogadó marad épen, semmi más.

S kérdik majd: És itt ugyan ki lakhatik?

És a fogadó körül lesz lárma akkor éjjel,

S kérdik majd: Hogyhogy ez épen maradt?

És ha látják, hogy az ajtón akkor reggel kilépek,

Mind így szól: Hát éppen emiatt?

(Vas István fordítása)

De hiszen ez Ráháb, a Széles, az összes szutykos rokonával! Hogy a fenébe menekülhetett meg éppen a város lotyója?

Merthogy a végén minden úgy történt, ahogy a dalban. Egy éjjel az izraeliták elérték Jerikó városának falait. Nem rohanták le, csak köröztek körülötte hat napon keresztül, fújva a kürtöket a jerikóiak szeme láttára, akik először gúnyolódtak, majd nyugtalankodni kezdtek, végül rettegtek. A hetedik napon bevették a várost. Egyetlen házikó maradt épen, az, aminek ablakában a vörös kötél lógott. Ráháb kilépett az ajtón, testén sehol egy karcolás, méltóságteljesen vonult végig a romok között, a leigázottak bénult csendjében, a hódítók tiszteletteljes üdvözlései közepette.

És kérdik majd: Kit ítélsz halálra?

S aznap délben halálos nagy csönd lesz a parton.

Ha majd várják, ki hal meg még.

S aztán meghallják, hogy azt kiáltom:

Mindet!

S ha lehull a fej, azt mondom:

Hopplá!

(Vas István fordítása)

Jenny hopplája nem Ráhábé. Sosem fogjuk megtudni, mire gondolt a Széles, miközben dölyfös honfitársainak feje sorra hullott lába elé, egyik a másik után, majd Józsué sóval hinttette be a város elátkozott földjét. Egy dolog biztos: az, aki a sivatag kalózaival lassan távolodott Jerikó romjaitól, már nem a kitaszított utcalány volt, inkább valamiféle hercegnő. Egy Hamupipőke, akinek életét nem az üvegcipő, hanem egy vörös kötéldarab változtatta meg.

Ráháb vagy rehab?

Mi a történet vége? Ugyanaz, mint a mesében: a hősnő férjhez megy. Csak az nem világos, hogy kihez. Az egyik újtestamentumi hagyomány szerint az egykori jerikói örömlányt Szalmón jegyezte el Júda nemzetségéből, aki az egyik megmentett kém lehetett. Az ő fiuk Boáz, aki második férje lesz Ruthnak, a róla elnevezett bibliai könyv főszerepelőjének, aminek finom házassági intrikái megelőlegezik Jane Austen cselekményszövését. Ruth és Boáz Dávid dédszülei, akiktől Jézus származik.

Egy prostituált, ráadásul kánaáni, a Megváltó családi albumában? Bizony. És nem ő az egyetlen kétes hírű asszony a családfán, amin olyan kokottok és ágyasok ékeskednek, mint Támár és Betsabé. Lám, ezért kedvelte Jézus inkább a kiélt lányok társaságát a tiszteletreméltó emberekéhez képest: a családi hangulat érzését keltették benne. Az első keresztény kommentátorok mégis eltökélten igyekezetek „tisztára mosni” Ráhábot, Goldoni Mirandolájához hasonlóan ravasz, de tiszta erkölcsű fogadósnét csinálva belőle. A fehérítés olyan jól sikerült, hogy még a zsémbes Dante is a Paradicsomba helyezi Ráhábot, oda, ahol a Vénusz-csillag a legfényesebben ragyog, hozzátéve, hogy „Krisztus diadalma/őt vette föl elsőnek”{2}, két vállra fektetve (ezúttal a kifejezés „győztes” értelmében) a martirológia összes szent szűzét.

A rabbinikus hagyomány sokkal furmányosabb. Eszerint Ráháb, Sára, Abigél és Eszter mellett a világ négy legszebb nője közé tartozik. Még hogy fogadósné! A babilóniai Talmud úgy írja le a kémek megmentőjét, mint az erotizmus legigazibb megtestesülését: nevének puszta említése afrodiziákum, mi több, azonnali orgazmust vált ki (tökéletes alibiként szolgál: „Bocs, drágám, eszembe jutott Ráháb”). E változat szerint Jerikó eleste után az ellenállhatatlan szexbomba élvezetének kizárólagos jogát nem a homályba vesző Szalmón nyerte el, hanem maga a fővezér, Józsué személyesen.

Miután saját szemével bizonyosodott meg Jahve hatalmáról – ami nem csak Jerikó lerombolásában nyilvánult meg, hanem abban is, hogy férjhez segítette őt ötvenéves korában, amikor statisztikailag nagyobb a valószínűsége, hogy agyoncsapja egy aszteroida –, Ráháb felhagyott a bálványimádással. A Széles hivatalosan is megtért Izrael Istenéhez és az erényességhez, ezzel a fohásszal: „Mindenek Ura, bocsáss meg nekem három dolgot: az ablakot, amin a kémek elmenekültek; a kötelet, aminek segítségével lemásztak; és a falat, ahonnan leereszkedtek.” Szívességet szívességért – a gyakorlatias üzletasszony nem hazudtolta meg önmagát.

Nem tudjuk, valóban létezett-e Ráháb, vagy története csak egy allegória, amit a győztesek találtak ki, hogy meseszerűen beszéljék el a kánaáni nemzetség szociális és vallási leigázását, ahogyan azt egy posztkoloniális feminista irányzat tartja. De ennek kapcsán felmerül egy kérdés: hogy lehet a zsidó és a keresztény hit – melynek szent szövegeiben ilyen sokat köszönhetnek egy prostituáltnak – a világ két legbigottabb és legszigorúbb vallása? Ahelyett, hogy becsmérel vagy elítél egy hivatást (ami oly sokat tett az egyistenhitért), inkább azok ellen kellene harcolnia, akik embertársaik szolgasorba taszításával jutnak nyereséghez. Akik tárgyként kezelik a nincstelen és kitaszított szexmunkásokat, miközben azok nehéz körülmények között dolgoznak, éheznek és fagyoskodnak. Orvosi ellátást, egészségügyi információkat, szükség esetén jogi segítséget kellene biztosítaniuk nekik, támogatni őket a szociális szolgáltatások, illetve – igény szerint – a más kereseti lehetőségek elérésében. Ítélkezés és erőszak nélkül. Éppen ezt teszi egy Reading székhelyű angol szervezet, melynek célja, hogy segítsen kiszabadulni „a kiszolgáltatottság, a szegénység és a függőségek hálójából” mindazoknak, akik szexuális kizsákmányolás áldozatai. Hogy mi az egyesület neve? Ráháb.

2.
PHRÜNÉ
A rusnya béka, akit megcsókolt Aphrodité

London, 2012 január. Az Old Street Magistrates Court, a ma már elhagyatott, de régen bíróságként működő épület egyik aulájában egy peres eljárást visznek színre. Az Occupy Justice szervezi, egy az Occupy-mozgalomhoz tartozó aktivistacsoport, akik bevették magukat az épületbe, és olyan eseményeket hoznak létre, melyek során színházi keretek között vitatnak meg jogi problémákat. A tárgyalt ügy igen pikáns: célkeresztben a prostituáltak. Azzal vádolják őket, hogy gyerekek jelenlétében meztelenül mutogatták magukat. A nők büszkén utasítják vissza a vádakat: az ő testük nem lehet felháborodás tárgya, hiszen az élet forrása, innen bújnak ki a gyerekek is. A közönség az utcalányok pártján áll, de a parókás bíró elítéli őket: beszennyezték a brit erkölcsöt és megrontották a fiatalságot. Miközben a cellájukba kísérik az örömlányokat, a legmerészebb az ítéletalkotót provokálja. Erre ő megvetően elhallgattatja: „Fogd be a szád, Phrüné!”

A résztvevők döbbenten néznek. Phrüné? Az meg ki? Legtöbbjüknek semmit sem mond ez a név. Akinek maradt némi foszlány az emlékezetében a görög kultúráról, talán rémlik valami, de az sem biztos: egy istennő volt, vagy nimfa, vagy valami mitikus hősnő? És mit keres egy klasszikus görög híresség a Brexit előtt álló, Erzsébet királynő gyémántjubileumát ünneplő, a 2008-as válság után még mindig sebeit nyalogató London egyik ódon épületében?

Hát éppen azt, amit Kr. e. 341-ben keresett Athénban: botrányos viselkedésével és meztelen testével feszegeti a közerkölcs határait. És nyer.

Így nevezték: a Varangy Szája

„Kérdezzétek meg a hím varangyos békát, szerinte mi a szép, azt fogja mondani, a nőstény varangyos béka” – mondta Voltaire az esztétikai ítélet szubjektivitása kapcsán. Ha megkérdeznénk egy athénit a Kr. előtti 4. század közepén, hogy neki mi a szépségideálja, valószínűleg ugyanezt válaszolná: a Varangy. De nem egy nőstény varangyos békára célozna. Phrüné, vagyis „varangy”, a város legszebb és legkeresettebb eszkortjának fedőneve. Nem rabszolgaként született, mint munkatársnőinek többsége. Menekültként érkezett Boiótia egyik városából, Theszpiából, amit támadás alá vett a nagyhatalmú Théba. 372-ben a theszpiaiak Athénba menekültek, ahol védelmet biztosítottak nekik. Közöttük volt Epiklész is tüneményes kislányával, Mnezáréttel, ami a jó családból származó lánykák tipikus neve volt, azt jelenti: „az erényre emlékeztető.” Az erkölcs adományai, a jó neveltetés és a szépség azonban nem elegendőek ahhoz, hogy az ember lánya jó férjet találjon magának egy olyan városban, ahol a teljes jogú házasság feltétele, hogy egy athéni polgár egy másik athéni törvényes lányát vegye feleségül, lehetőleg bőséges hozománnyal.

A leánykának el kell kezdenie dolgozni, hogy segítse a családot. Eleinte tisztességesen, kapribogyó árulásával. Ám igen hamar rájön arra, hogy amit az ügyfelek megvennének tőle, az nem a kapribogyó. Az igazán íncsiklandó gyümölcs ő maga, és sokkal többet is fizetnek érte. Az erény őrzője némi mérlegelés után oda teszi az erényeit, ahová a neve is sugallja: a régi emlékek közé. Származását azonban nem felejti el. Valószínűleg az ősei között van egy a hétszáz theszpiaiból, akik utolsó lélegzetükig harcoltak a spártaiak ellen a Thermopülai-szorosnál. Márpedig a theszpiaiak által leginkább imádott isten Erósz volt. Nincs is jobb módja az előtte való tisztelgésnek annál, mint városában elszegődni a fizetett szerelem hadseregének válogatott csapatához.

Az első lépés a névváltoztatás. A Mnezárét túlságosan asszonyos, és az athéni férfiaknak van már otthon egy, akit lakat alatt tartanak és igyekeznek a lehető legkevesebbet látni. Valami vérbőbb kell ennél: Varangy. Nem éppen eredeti ötlet, a Varangy az egyik klasszikusa az athéni bordélyházak nevezéktanának, ami kínál ennél rosszabbat is: Varjú, Kecske, Tetves. Az Akropolisz alatt működtek a Keszeg nővérek is, az ő esetükben azonban a becenév bóknak számít: a két lány csillogó szemeire és vékony alkatára utal, és hát, ha van valami, amit az athéni ügyfelek még a vásárolt testi örömöknél is jobban kívánnak, az a friss hal.

A békáknak ezzel szemben nincs túl sok csodálója. Legfeljebb nevetésre ingerelnek, akárcsak Homérosz{3} Békaegérharcában vagy Arisztophanész A békák című darabjában. Mégis miért választ egy örömlány olyan álnevet, ami promóció helyett inkább középpályáról lőtt öngólnak tűnik? A Varangy felidézheti az olajos barna bőrszínt, mint amilyen a varangyos békának is van. Vagy egy antifrázis: azért tagadja szépségét, hogy ezzel ráerősítsen. Csakis egy megkérdőjelezhetetlen szépségű nő hívathatja magát Varangynak. Értelmezhető akként is, hogy a név hordozója éppen úgy letaglózza bájával a férfiakat, mint ahogyan a varangy semlegesíti támadóit bénító hatású folyadékot spriccelve rájuk.