Dicső Szabolcs

A bajkeverő

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Dicső Szabolcs

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-106-0

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

1.

Az öltöny úgy állt rajta, mintha soha nem lett volna az övé. Gyűrött volt és fertőtlenítő szagú. Messziről bűzlött, ráadásul két számmal nagyobbnak tűnt. Hiába, a börtönkoszt nem egy hízókúra!

Egy legalább hússzor használt eldobós borotvával próbálkozott megválni a szakállától, amitől bőre kipattogzott és a borostából is maradt néhány folt. A haja sem emlékezett már a drága fodrász keze munkájára, huszonnyolc hónap sok idő. Próbált vele valamit elkövetni és egy kölcsönkapott, kissé beszáradt zselével igyekezett a hiányosságokat álcázni. Ettől aztán olyan lett, mint egy felizgatott vécékefe.

A legjobb, hogy ebből nem sokat látott, mert tükör sehol sem volt. Illetve a mosdóban volt egy, de olyan vak, hogy csak sejtette, de nem látta magát. Persze így bármit képzelhetett magáról. Akár még azt is képzelhette volna, hogy olyan elegáns és ápolt, mint ahogy behozták, de ennyire azért nem hülyült el. Tisztában volt vele, hogy ágrólszakadtnak nézhet ki.

– Szépvölgyi János, szabaduló? – furcsa volt, hogy a nevén szólítja.

Már megszokta, hogy ő csak egy szám. Neve nincs.

– Igen, én vagyok.

A smasszer unottan rakta ki elé a holmijait. Papírzsebkendő, aprópénz, 5500 forint papírpénz, kulcscsomó, és egy rettentően gagyi óra.

– Hé, nekem 55.000 forintom volt és egy új Seiko órám! Ez a szar nem az enyém és a pénzt is kérem! – egy pillanatra megijedt magától.

Ha bajba kerül, mehet vissza! Az egyenruhás unott pofával ránézett és kaján vigyorral kérdezte:

– Kíván panaszt tenni? A vizsgálat idejére maradhat még. Néhány hónap alatt kiderül, hogy hivatalos közeget rágalmazott meg. És akkor…

– De hát ez hazugság!

– Bizonyíték van? – teli pofával vigyorgott a smasszer.

– Rohadj meg te disznó!

Milyen szerencse, hogy köztük volt a rács.

– Mit pofázol?

– Á, semmi, csak jó egészséget kívántam.

– Na, azért! Itt írd alá, hogy mindent hiánytalanul átvettél – nem sok választása maradt, bármit aláír, csak mehessen. – Fogd a papírjaid és kotródj! Hamarosan úgyis itt leszel újra.

Na, ez az, ami kizárt! Inkább meghal, de még egyszer nem vonul be. Ha azt tudta volna bevonulásakor, amit most tud, hát élve nem viszik be. De most már csak néhány pillanat és újra szabad lesz! Oda megy, ahová akar. Azt csinál, amit akar és senki nem mondhatja meg neki, hogy mikor fürödjön és meddig állhat a zuhany alatt! Az első napokban legalább délig aludni fog és csupa finomságot fog enni.

Ábrándozása közben végigértek a folyosón. Egy viszonylag normális smasszer kísérte és az utolsó ajtót is kinyitotta előtte.

– Nem mondom, hogy viszlát. Remélem, itt soha nem fogunk találkozni. Sok szerencsét!

– Köszönöm. A szerencsére is szükségem lesz, de biztos lehet benne, én nem jövök vissza!

Döngve becsukódott a szürke vasajtó mögötte. Igazi szabaduló idő volt. Szikrázóan sütött a nap, enyhe szél langyosan mosogatta körbe az arcát. Madarak ugyan nem csiripeltek a kietlen környéken, de odaképzelte nagy gyakorlattal. Huszonnyolc hónapig képzelte maga köré a szabadságot és úgy érezte, pont ilyennek. Mostantól csak jó történhet vele. Béke és nyugalom lesz körülötte, ahogy legalább nyolcszáz éjszakán álmodta. Feleséggel, gyerekekkel gondoskodón, de vidám-boldogan, megzavarhatatlanul.

Csukott szemmel fordította arcát az ég felé és élvezte, akár egy hétig is itt állhat, ha neki úgy tetszik, senki nem szólhat bele. Igen, igen, ő már szabad! Egy igazi szabad ember!

– Hé, maga! Mi a francot ácsorog itt? Menjen már a fenébe innen! – egy durva hang szólt ki a szürke kapu rácsos kémlelőjén.

– Addig ácsorgok itt, ameddig akarok! Senki nem tilthatja meg nekem!

– Mindjárt kimegyek, és megmutatom, hogy mi mindent tilthatok meg neked!

– Ne tegezz, te bunkó! Tudomásul kéne már venned, hogy én egy szabad ember vagyok!

– Te csak egy feltételesen szabadult bűnöző vagy! Jobb, ha ezt már most felírod magadnak, akkor talán nem leszel a rács mögött pár nap múlva újra! De tudod mit, ácsorogj itt, ha nem tudsz meglenni a börtön levegője nélkül. Én megengedem neked, de csak ezért maradhatsz! – jót röhögött saját viccén.

Indulattal megfordult, hogy elküldje a smasszert az anyjába, aztán bevillant, ennek az ürgének igaza van! A legkisebb kihágás és már viszik is vissza letölteni az elengedett jó egy évet.

Lassan visszafordult és lehajtott fejjel elindult a város felé. Meghunyászkodott, előjött a börtönreflex. Jó pár kilométerre volt a város. A börtönkapuból nem is látszott, csak mikor felért a dombra. Egy lélek nem jött arra, de egyébként is, ki venne fel egy frissen szabadultat? Nincs a homlokára írva, hogy nem tömeggyilkos. Aki ezen az úton gyalog ballag, az mind megbélyegzett, de ha egyszer hazaér, már csak kevesen fogják tudni hol volt az utóbbi időben. Jó lett volna, ha várja valaki, de hát ki? Gitta, a felesége, biztos nem tudta hová tenni a gyerekeket. Ahhoz még kicsik, hogy egyedül hagyja őket és biztos nem volt kire bízni. Valószínűleg ezért nem jött látogatni se, csak az elején egy párszor. Azért a leveleire válaszolhatott volna. Olyan szépeket írt neki, néha már csöpögősnek is tűnt, de nem érdekelte, azok igaz érzések voltak. Az biztos, hogyha nem a sitten van, soha nem írt volna ilyeneket, de hát ott volt. Az érzelmek ott egy kicsit másképp működnek. Olyan, mint amikor egy kazánt túlfűtenek.

Csak legyen valami busz, vagy vonat, amivel haza tud menni! Több mint kétszáz kilométer, annyit mégsem gyalogolhat! Ja, és a pénze sem biztos, hogy elég lesz. Ha ki tudja fizetni a jegyet, akkor nem telefonál. Hadd legyen meglepetés! Most jut eszébe, nem lesz az, hisz megírta, mikor szabadul. Lehet, hogy a smasszerok elfektették a levelét és még meg sem kapta Gitta? Aha, biztos ez van! Persze, ezért nincs itt!

Ha tudta volna, akkor csak-csak gondoskodik valahogy a hazautazásáról. Ha más nem, megkér valakit, hogy jöjjön el érte. Még jó hogy nem cukkolta fel magát feleslegesen azon, hogy nem is törődik vele. Lehet, hogy a többi levelét sem kapta meg? Lehet, hogy még Gitta van megsértődve, mert azt hiszi ő nem írt neki? Na, jól nézünk ki! Viszont akkor mégis meglepetés lesz az érkezése! Kár, hogy Gitta nem szereti a meglepetéseket, de ez most biztos kivétel lesz.

De mi van, ha kevés a pénze? Ezek a rohadt dögök, ha nem lopják el az ötvenezret belőle, akkor fel sem merülne, hogy kevés. Ráadásul az az ócska óra, amire kicserélték az övét, még csak nem is jár. Fogalma sincs, hogy hány óra van.

Persze mindegy, úgysem tudja a menetrendet, így aztán nem lenne előrébb, ha tudná mennyi az idő. Az azért biztos, hogy a régi órájáért öt buszjegyet is kapna! Ezt a vackot ha felajánlja valakinek, az biztos megsértődik. Talán a legjobb lenne, ha eldobná, és nem bosszantaná magát a látványával.

Tessék, mire jók a gondolatok! Észre sem vette és már be is ért a városba. Most már csak azt kellene megtudni, hol a buszpályaudvar. Szerencsére nem olyan nagyváros ez, hogy ne találja meg. Majd kérdezősködik és reménykedik, hogy nem a legtávolabbi ponton van.

Kiszúrt magának két beszélgető, középkorú asszonyt és odalépett, hogy megkérdezze az útirányt. Ezek biztos tudják, olyan busszaljáró típusnak néztek ki. Mielőtt kinyitotta volna a száját a nők végignéztek rajta és mint a riadt verebek, szétrebbentek. Értetlenül nézett utánuk, aztán arra gondolt, ebben a kisvárosban nem szeretik az idegeneket. Talán férfiakkal kéne próbálkoznia, azokban talán kisebb az előítélet, de ha mégsem, akkor büszkeségből sem menekülnek el. Három melós beszélgetett pár méterrel arrébb, feléjük indult. Ezeknek nem okozhatott meglepetést, mert már az első lépéseknél felé fordultak és elég furcsán nézegették.

– Elnézést uraim, megmondanák, hogy merre van a buszpályaudvar, a távolsági?

– Most szabadultál? – kérdezte az egyik és álcázatlanul vizslatta tetőtől talpig.

– Igen, és szeretnék hazajutni.

– És pénzed is van rá? – ez nem az a kérdés volt, ami után segítség jön, inkább gyanakvás.

– Annyi van, ha több nincs is.

– Akkor szerencséd van, mert itt minden biztonsági őr és rendőr azonnal kiszúrja a sitteseket. Esélyed sincs, hogy elcsórj valamit.

– Én még soha nem loptam semmit! És még mielőtt megkérdezed, nem is gyilkoltam! Egyébként nem erkölcsi bizonyítványt kértem, hanem felvilágosítást! Megmondod, vagy nem?

– Jó, jó, ne kapd fel a vizet! Ezen az úton végigmész és jobbra ott lesz. Nem ennél egy kis kolbászt? – nem lehet tudni miért kínálta meg ez az idegen, de tényleg egy kolbászsütő előtt álltak.

Talán kárpótlás a szemét kérdésekért.

– Hát, nem mostanában ettem ilyesmit.

– Na, akkor gyere!

Vett neki egy pár kolbászt, meg három zsemlét. Jánosnak összefutott a szájában a nyál, de tudta, most a kérdések jönnek. Nem sok kedve volt kitárulkozni egy idegen előtt, viszont egy pár sült kolbász elég nagy csábításnak látszott.

Szerencséje volt. Még le sem tette a kolbászt elé az ember, a többiek szóltak neki, megjött értük az autó, indulni kell. Megköszönni is alig volt ideje, már el is rohantak a melósok.

Mohón felfalta a hatalmas adagot és hálás volt ennek az embernek, akinek még a nevét sem tudta. Kár, hogy azért volt ilyen rendes hozzá, mert megsajnálta. De rendes volt és ez a fontos. Jó nap ez!

Könnyen megtalálta a pályaudvart. Gyorsan átnézte az induló buszok listáját és szerencséjére alig fél óra múlva indult egy közvetlen busz haza. A pénztárnál is szerencséje volt, több mint egy ezrese maradt a jegyvásárlás után.

Biztonságban érezte magát. Ha hazaér, minden problémája megoldódik és elölről kezdheti az életét. Ráadásul annyi tapasztalattal és tudással, ami kizárja a sikertelenséget. Persze az is sokat jelent, hogy ott van Gitta a gyerekekkel, a ház, meg elég sok készpénz, amiket még idejében átmentett Gittának, így nem került a vagyonelkobzás alá.

Ablak mellé sikerült ülni, így hosszú ideig bámulhatta az elsuhanó tájat. Nem tudott betelni vele, neki minden érdekes volt. Mintha életében először látna a földeken szántó traktort, zöldellő mezőt, vagy dolgozó munkásokat. A falvakon, városokon áthaladva a változásokat kereste, ami az elmúlt huszonnyolc hónap alatt történhetett. Aztán rájött, a börtönévek előtt ezekből semmit nem figyelt meg. Megvoltak a feladatai, tette a dolgát és egyáltalán nem érdekelte, szántják-e már a földeket, vagy sem. Az nem az ő dolga volt és azok az emberek sem érdekelték, hisz nem ismerte őket, ahogy a gondjaikat sem. De ugyanúgy nem érdekelte más sem, ami nem kapcsolódott valamilyen formában hozzá. Az a szűk kör, amiben mozgott, kielégítette kíváncsiságát. Tehernek érzett minden ingert, ami ezen a körön kívülről érkezett és ennek megfelelően nagyon lazán is kezelte. Látott, hallott dolgokat, de ezek alig hagytak nyomot benne.

Szakmailag mindig a csúcson kellett lenni és tudni kellett úgy fejleszteni, hogy a cég termékei mindig a legjobbak, de legalább is az élvonalban legyenek. Mivel ez nem egy világcég volt, csak az agyak – főleg az övé – kizsákmányolásával tudott az általa elvárt szinten maradni.

A másoddiplomáját is kényszerből szerezte, mert rájött, hiába jó ő mérnöknek, ha a gazdasági folyamatokhoz semmit nem ért. Hát ezért lett közgazdász diplomája is. Két nyelvet is megtanult az előző kettő mellé, de nem a nyelvvizsga érdekelte – esze ágában nem volt vizsgázni –, hanem az, hogy közvetlenül tudjon tárgyalni külföldi partnerekkel. A nemzetközi piacra lépést megakadályozta a hosszú beutaló, de most ez lesz a főirány.

Arra ébredt, hogy elaludt és a busz megállt a végállomáson. Felkapta apró kis csomagját és igyekezett mielőbb lejutni a buszról. Tavaszi este volt. Lágy fuvallatok keveredtek a tél kissé csípős emlékével. Ideális idő volt a sétára, de rohadt messze volt a háza.

Mi lenne, ha megkérdezne egy taxist, elviszi-e a maradék pénzéért? Meg aztán az is megoldás lenne, ha simán beül egy taxiba és Gittától kér pénzt, hogy kifizesse. De mi van, ha nincsenek otthon. Ő még csak-csak várakozik, de hát a taxistól nem várhatja ezt el.

Ahogy elment a droszt mellett, több autó oldalán is látta a hatalmas 900 Ft feliratot. Közelebb érve elolvasta a többi szöveget is: a városon belül minden fuvar. Na, ezt nekem találták ki! – gondolta, és beszállt az egyik ilyen autóba.

– Körösi utca 10-be. Legyen szíves!

– Már indulunk is, uram – a taxis hátra sem nézett, hogy ki az utas és már kanyarodott is ki a sorból.

Úgy tűnt, hogy nagyon gyorsan odaértek. Ismerős utca, ismerős házak, aztán a legismerősebb, a legkedvesebb előtt megálltak. Adott egy ezrest a taxisnak, aztán kiszállt, és elővette a kulcsait.

Kinyitotta a kertkaput és a szíve hevesen dobogott, ahogy nézte a házból kiszűrődő fényeket. Próbálgatta a kulcsát a bejárati ajtó zárjába, de egyik sem akarta nyitni. Talán elromlott, és lecserélték – gondolta, és megnyomta a csengő gombját. Lépéseket hallott, aztán kulcscsörgést és kinyílt az ajtó. Ott állt egy ismeretlen férfi gatyában és trikóban, szemmel láthatóan otthonosan.

– Tessék, kit keres?

– Maga mit keres itt? Ki a fene maga?

– Na, ne szórakozz csövikém! Húzz el innen! – a hapsi fenyegető állást vett fel.

– Ez az én házam! Itt az én családom lakik! Az én gyerekeim és a feleségem! – nagy lendülettel félrelökte a fickót, és berontott a nappaliba.

A fickó próbált utánanyúlni, de egy laza mozdulattal lecsapta. A nappaliban ott állt a felesége pongyolában és halálraváltan nézett rá. Szép volt és kívánatos, pont olyan, mint amikor őt elvitték.

– János? Te vagy az? Hogy kerültél ide? Kiengedtek?

– Ki, de úgy látom, nem örülsz ennek! Ki ez a pasas?

Közben az ürge összeszedte magát, és vérző orral megjelent a háta mögött.

– Te kotródj el innen! Lejárt a helyettesítési idő, elhúzhatsz a francba! De gyorsan, mert a szart is kiverem belőled!

– Csak próbáld meg! – bátortalan próbálkozás volt és mikor János megfordult, védekezőn maga elé emelte a kezét.

Az arcán rémület ült.

– Te már nem laksz itt! – Gitta szemében hideg elszántság volt. – Ez a ház az enyém, és nem veled lakom itt. Nem gondoltad, hogy várok rád? Te egy bukott ember vagy! Véged, érted, véged van! – ordított, de nem hisztérikusan.

Mintha már magában megtervezte volna az egész jelenetet.

– Nem gondolod, hogy egy sittessel fogok bárhol mutatkozni? Egyébként is, elváltunk! Nem emlékszel? Itt minden az enyém, nekem ítélte a bíróság! Én csak voltam, érted, voltam a feleséged! Ja, és nem nagyon dicsekszem a volt férjemmel.

– De Gitta…

– Takarodj innen!

– Eltévedtél, te némber! Mi csak megegyeztünk a válásban, nehogy elvigyék mindenünk! A ház fele az enyém és pénzt is hagytam rendesen! Oké, kurva lettél, de ami az enyém azt add ide, aztán össze is ragadhatsz ezzel a bilihuszárral! – talán nem kellett volna elragadtatni magát, de le kellett vezetni a gőzt.

– A modorod is a börtönbe illik. Itt neked nincs semmid! Ha nem takarodsz el, hívom a rendőröket! – csak gonoszság volt az arcán.

– És a gyerekek mit szólnak a kurva anyjukhoz? Talán ezt a szarházit szólítják apjuknak? Nélkülem még mindig egy kocsmában mosogatnál, vagy kint strihelnél a sarkon!

– Eltakarodsz, vagy hívjam a zsarukat? – felvette a telefont és tárcsázni készült.

Jánosban felmerült a kibelezés gondolata. A felnégyelést sem tartotta megvetendőnek, sőt, bármi kegyetlenséget méltányosnak ítélt volna. Végiggondolni a történteket nem nagyon volt ideje, de annyit felfogott, mennie kell, ha nem akar máris visszakerülni a sittre. Arra pedig ígéretet tett magának.

Álltak egymással szemben Gittával és a gyűlölet sűrűsödött közöttük. Próbálta azt hazudni magának, hogy ezzel az öntelt, hideg arccal már nem is szép, de még így is az volt.

– Szeretnék a gyerekektől elbúcsúzni – halkan, fakón mondta, már nem kiabált.

– Nincsenek itt, és jó lenne, ha nem zavarnád össze őket!

– Összezavarni? Nem, csak elbúcsúzni akarok. Ki tudja, mikor látom őket újra.

– Hagyd őket békén! Megértetted? Túl vannak rajtad. Nem kell a megjelenésed!

– Csak nem azt mondtad nekik, hogy meghaltam? – egy goromba túlzást akart mondani, amitől Gitta biztos tiltakozni fog.

– Még mindig jobb, mintha azt mondom, hogy börtönben rohadsz, és már soha többet nem leszel senki. Így legalább nem kell szégyenkezniük.

Ha csak egyszer így nézett volna rá mielőtt feleségül vette, gondolta János, már nem emlékezne a nevére sem.

– Te egy igazi büdös ribanc vagy! Hol vannak a gyerekek?

– Semmi közöd hozzá!

– Talán mégis. Bár az sem lepne meg, ha már akkor félrekeféltél volna.

– Na jó, elég volt. Majd a zsaruk eltávolítanak és remélem, hogy visszavisznek néhány évre – ezzel megnyomta a telefonon a hívógombot.

Sok száz éjszaka álma folyt szanaszét. A pillanat, amiért érdemesnek érezte élni, amiért mindent kibírt, csúfos véget ért. Akár a börtönbe is visszamehetne. Megöli ezt a szukát, aztán kitekeri a nyakát a bikájának, és utána állami koszton eléldegél élete végéig. Nem is rossz ötlet!

Egy szépséghibája azért van: ettől kezdve a gyerekeinek tényleg szégyellni kellene őt. Nem beszélve a nevelőotthonról, ami nem sokkal jobb, mint a börtön és ők aztán végképp nem érdemlik a büntetést. Mi lenne belőlük, ha felnőnek? Rabtársként találkoznának a sitten? Na nem, ezt azért mégsem! Megadóan, lehajtott fejjel kiment a házból. Vissza sem nézett.

Csak ment az üresedő utcákon, fogalma sem volt, hogy hová. Egyre hűvösebb lett. Milyen kár, hogy nem télen vitték be, most lenne kabátja! Összeszámolta a pénzét. Még apróval együtt sem volt kétszáz forintja. Alapvetően semmire sem volt elég, de egy kenyeret lehetne rajta venni. Régen volt már az a kolbász, kezdett nagyon éhes lenni.

Milyen furcsa a világ! Alig valamivel ezelőtt még úgy érezte, vége mindennek, rádőlt az ég! Semmi értelmét nem látta az életének. Most meg éhes. Sőt, szomjas is, meg fázik és előbb-utóbb aludni is szeretne. Ezek mind azt mutatják, élni akar. Nem tudatosan, ösztönösen. Ha tudatos, racionális döntés lett volna, akkor elkezdi számbavenni a lehetőségeket. Pénze nincs, lakása nincs, munkát nem fog kapni. Kilátása a változásra nulla.

Normális ember ilyen esélyekkel nem kezd új életet. Helyette kinéz magának egy jó magas épületet, vagy egy tornyot, feljut a tetejére és egy szépen formált ugrással landol a flaszteron. Egy megfelelőképpen gyors vonat is megteszi, bár azzal egy csomó embernek kellemetlenséget okoz, hisz ácsoroghatnak legalább egy órát, mire összeszedik az ő darabjait.

Ezek helyett a praktikus és gyors megoldások helyett ő enni akar, meg aludni, netán megmelegedni. Na, most a kérdés az, hogy ő gyáva, vagy esetleg hülye, netán mind a kettő?

Valószínűleg mind a kettő. Mindenesetre most kellene keresni egy későig nyitvatartó üzletet, ahol valami ennivalót vehet. Ha nem éhes, még valami eszébe is juthat. Persze mi a fene? Legfeljebb, hogy szomjas.

Sikerült venni egy vekni kenyeret. Kevesebb, mint egy kiló, de ezzel jóllakik. Kicsit bosszantó, hogy ma már nincsenek közkutak, ahol ihatna egy jót. Sehol nem fognak adni neki egy pohár vizet, főleg nem ingyen.

Eszébe jutott, hogy a belvárosban vannak olyan csicsós részek, ahol régebben voltak ivókutak. Tehát a külvárosok homálya helyett irány a jól kivilágított belváros. Már nem érdekelte, ha valaki felismeri. Nem számít. Biztos, hogy mindenki elfordul, ha meglátja.

A többség ezért, mert snassz egy börtönből frissen szabadulttal szóba elegyedni, a kisebb része az ismerőseinek meg nem tudna mit mondani, hisz segíteni nem tud, sajnálkozást meg ő is megalázónak tartaná.

Tehát szabad a pálya. Legfeljebb néhány senkiházinak lesz miről beszélni, lesz kit ócsárolni, leszólni. Lesz majd „én megmondtam”.

Kit érdekelnek! Az ő karrierjét már nem befolyásolja semmi és senki, mert nincs ilyen. Még egy játékot is kitalált magának, persze csak elméletben. Micsoda buli lenne, ha ő szólítana meg olyan embereket, akiket ismer és utál, de korábban – udvariassági okokból, vagy érdekből – soha nem mondhatta meg nekik a véleményét. Most elmondhatná nekik, hogy micsoda töppedt agyú, aljas, számító, jellemtelen, esetleg korrupt disznók.

Na, a korrupttat nem kéne forszírozni. Ettől a szótól ideges lesz, esetleg még be is ver egyet az illetőnek és akkor jönnek a zsaruk. Azokat pedig el kell kerülni.

Jól gondolta, talált ivó kutat. Messziről nézte, de senki nem is lassított mellette. Úgy látszik, itt senki nem szomjas, vagy esetleg snassz ingyen vizet inni? Hát neki nem. Ö bizony szomjas és egy pillanatig sem zavarja, hogy ingyen van, sőt…

Megnyomta a gombot, és várt. Semmi. Lenyomta még egy párszor, de egy csepp víz nem jött. Lemondóan nézte a poros szerkezetet, aztán a porról rájött, ez még téliesítve van, nem nyitották ki, ezért poros az egész. Marad a szomjúság, pedig az ötlet jó volt.

A belvárosban már sűrűbben voltak nagy, csillogó kirakatok. Az egyikben egy hatalmas tükör is volt, amiben meglátta magát. Megdöbbent. Látott egy borzas, enyhén ápolatlan fickót egy valamikor jobb napokat látott, de elég bő öltönyben, a hóna alatt egy félig megevett kenyérrel. Az orra piros a hidegtől, és szemmel láthatóan fázik.

Nézte magát, és arra gondolt, hamarosan ennél sokkal pocsékabbul fog kinézni. Még egy pár nap, és nem kell attól tartani, hogy valaki is felismeri.

Borotválkozni nyilván nem fog, valószínűleg mosdani sem. A saját szaga rövid időn belül elnyomja az öltönye szagát, amit már lassan megszokott. Hiába került közel ötszáz Euróba az öltöny, előbb-utóbb feladja a harcot, és elkezd foszladozni. A cipőjére ugyanaz a sors vár. Ingét, zokniját, gatyáját legfeljebb szellőztetni tudja, mégse moshatja egy ivókútban, főleg ha az nem is működik.

A legnagyobb gondot a színek jelentik. Na, nem öltözetének színharmóniája, hanem az orra és a füle, ami most még csak piros a hidegtől, de ha nem talál magának valami menedéket, reggelre kék lesz, ő meg fagyott ember.

Első gondolata a vasútállomás volt. Talán a váróban meghúzhatja magát és ott, ha nincs is meleg, de pár fokkal elviselhetőbb a hőmérséklet. Ez jó, meg kell próbálni!

Megfordult, és lendületes léptekkel, mint akinek indul a vonata, az állomás felé vette az irányt. Belépett a nagy előcsarnokba. Talán két ember volt bent. Az egyik a menetrendet nézte, a másik csak átballagott a csarnokon és továbbment. Összesen két, kétes tisztaságú pad állt a fal mellett, de senki nem ült rajtuk. Minden bizonnyal azért, mert olyan huzat volt az épületben, hogy annál már az utca is jobb. Rátalált a váróteremre, ami már egyáltalán nem volt huzatos. Még talán a nappali melegből maradt benn, kellemes volt a hőmérséklet. Itt már voltak padok, székek, asztalok bőséggel és bőven volt szabad hely is.

Na, ezt nekem találták ki! – gondolta, és kényelmesen elhelyezkedett egy padon. Álmos még nem volt, hát csipegette a kenyerét és nézegette az embereket. A bentlévők többsége valószínűleg tényleg a vonatját várta. Rendezett, normális csomagok mellett üldögéltek, újságot olvastak, vagy meredtek a semmibe. Melósok, parasztasszonyok, diákok, hivatalnokok, mindenféle népség. Az biztos, gazdag, de még jómódú sem volt köztük egy sem.

Csak két csöves volt a teremben. Ezeknek is voltak csomagjaik, de ócska, koszos szatyrok és batyuk. A ruházatuk nem szegényes volt, hanem koszos, szakadt, lepusztult. Az egyik ülve aludt el. Hátradőlt a padon szája tátva, és időnként nagyot horkantott. Erre általában felébredt, zavartan körülnézett, de fél perc múlva már ismét ugyanabban a pózban aludt tovább a következő horkantásig.

A másik kényelmesebb megoldást választott, végigfeküdt a padon, befelé fordult és mozdulatlanul aludt. Igaz, hogy így több helyet is elfoglalt, de maradt még elég és átlagember egyébként sem bírta volna sokáig a szagukat.

Úgy tűnt, ez a hely ideális lesz az éjszaka eltöltésére. Nem túl kényelmes, de legalább nem fázik és még mindig jobb, mint egy bokor alatt aludni. Nem beszélve arról, ha elered az eső.

Valami gond azért lehet ezzel a hellyel, mert kevesen vannak a csövesek – töprengett – de mindegy, amíg ki nem derül valami gáz, addig marad.

Az egyik asztalon kiszúrt magának néhány újságot. Senki nem volt körülötte és már egy ideje elhagyottnak tűntek. Múlt hónapban sikerült egy féléves újságot elolvasnia a börtönben, úgyhogy nem volt igazán tisztában a napi eseményekkel. Nem mintha nagyon érdekelték volna, de az olvasással jól megy az idő.

Még egyszer körülnézett, aztán határozottan felállt és az összes újságot maga mellé vette. Tegnapiak voltak, kicsit gyűröttek is, de neki minden újdonság volt. Már a második újságot olvasta, amikor megjelentek a rendőrök.

Kiverte a víz, remegett kezében az újság és felkészült minden rosszra. Ha megkérdezik, hogy mit keres itt, akkor mit válaszoljon? Épp most lesz csőlakó és ehhez végez szakmai gyakorlatot? Nem biztos, hogy lesz ehhez elég humoruk. Azt sem tudja, ha nincs lakása, akkor is érvényes a feltételes? Lehet, hogy ez kizáró ok és már viszik is vissza?

Mindenesetre úgy tett, mintha hallatlanul érdekes lenne az újságban az a rovat, amit meredten nézett. Csak a szeme sarkából pillantgatott a rendőrökre. Azok tétovázás nélkül a két csövest szúrták ki. Mindkettőt igazoltatták egyszerre, aminek János szerint semmi értelme nem volt. Ha azért zaklatják, mert csöves, ahhoz nem kell igazolvány, messziről látszik. Ha valami kisebb lopásért keresnek valakit, akkor annak a legritkább esetben tudják a nevét. Ő még nem látott olyan tolvajt, aki bemutatkozott volna. Nagyobb bűnt nem tudott elképzelni a két ágrólszakadtról. A zsaruk befejezték az igazoltatást, és mindkét páciensnek mondták, csomagoljon és indulás kifelé.

Ezután néztek alaposabban körbe a váróban, de csak úgy messziről, szemmel vetkőztetve. Na, most jövök én! Letette az újságot és határozottan a rendőrökre nézett. Mindenki más úgy tett, mintha ott sem lennének.

Persze mindkét zsaru azonnal ránézett, aztán összenéztek, az egyik megrántotta a vállát, és elkezdték a két pácienst kifelé terelgetni, nem foglalkoztak vele.

Ezt megúszta! Ezek szerint még nem néz ki teljesen csövesnek – nyugtatta magát. De akkor meg van, miért nincsenek itt csövesek nagyobb számban. Egyszerűen elzavarják őket. Ez tulajdonképpen érthető, hisz ez a helyiség elsősorban a vonatra váróknak van, nem éjjeli menedékhely.

De mi lesz, ha már az ő ruhája is elrongyolódik, koszos és büdös lesz? Ezt nem szabad megvárni, valamit tenni kell! De mit?

Azt vette észre, hogy elaludt, és iszonyú módon elgémberedett. Mikor felébredt, már alig voltak a váróban és teljesen kicserélődött a társaság. Hát persze, előbb-utóbb mindenki vonata megjött, csak az övé nem. Az ő vonata már rég elment. Egy kicsit kényelmesebb pózban sikerült még egy kicsit aludni, aztán elkezdett sűrűsödni a tömeg. Zajos társaságok jöttek-mentek, legfeljebb félórát töltöttek bent.

Világos lett, aztán a nap is kisütött. Úgy érezte, ideje elindulni. Elképzelése sem volt, hogy hová menjen. Tudta, semmiféle esélye sincs, mégis megpróbált munkát keresni. Az újságok még nem voltak olyan öregek, hogy ne legyen aktuális bennük néhány hirdetés. Hátha talál valamit. Hármat is talált. Két helyen mérnököt kerestek, az egyiken mérnök-közgazdászt. Az utóbbit választotta.

Természetesen nem a cég hirdetett, hanem egy fejvadász társaság, akinek az irodája a legsűrűbb belvárosban volt. Még milyen szerencse, hogy nem kellett parkolót keresni, mert egy talpalatnyi hely sem volt a környéken. Hogy lehet egy cég ilyen barom, hogy ezzel nem foglalkozik, amikor tuti, hogy az ügyfelei – akikből él – autóval érkeznek. – morfondírozott magában. Ezek vagy ennyire hülyék, vagy ennyire pökhendiek! Rossz ómen!

Egy csicsás irodaház második emeletén voltak a cég irodái. Már a portás is furcsán nézett rá, de amikor belépett a recepcióra, akkor az ott lévő csinibabának nem csak a szemei nyíltak hatalmasra, de még a szája is tátva maradt. Mikor magához tért, foghegyről odaszólt:

– Mit óhajt?

– Az álláshirdetésre jöttem.

– Itt mindenki arra jött – micsoda utálat volt ebben a kijelentésben. – Mi nem foglalkozunk fizikai munkásokkal..

– Mérnök-közgazdász vagyok. Így már rémlik valami?

– Aha, már tudom. Estin, vagy levelezőn szerzett diplomát nem fogadunk el. Csak jó nevű egyetemeken végzetteket keres a megbízónk – a felsőbbrendűség maradt, de mintha bizonytalanná vált volna.

– A BME-n végeztem gépészmérnökként. Ezután a Harvardon voltam mesterkurzuson, a témám a kinetikai…

– Ezt komolyan mondja? – a szép, gondosan festett szemek ismét nagyra nyíltak.

– Nem, csak vicc az egész. A közgazdász diplomámat az ELTE-n kaptam. Ez így jó lesz? Angolul és németül beszélek. Egy kicsit spanyolul és franciául is, de az azért nem hibátlan. Hol lenne az állás?

– Rögtön szólok a főnöknek, de legjobb lenne, ha velem jönne.

Elvezette egy pár lépésre lévő irodához, aztán megkérte, várjon egy kicsit és ő bement. Két perc sem telt bele, amikor kijött, kitárta az iroda ajtaját és betessékelte, aztán kívülről becsukta az ajtót.

A főnök egy jó ötvenes, szikár hivatalnok volt. Olyan semmilyen típus, akin nem látszanak az érzelmei, de lehet, hogy nincs is neki. Úgy vizslatta végig, mint cigány a lovát, épp csak a fogait nem nézte meg. Aztán megszólalt:

– Foglaljon helyet Szépvölgyi úr!

– Köszönöm. Kaphatok némi információt a megbízójukról?

Most ismét vizsgálódás következett, bár látszólag az aktáit rendezgette a fickó, de azért többet nézett Jánosra, mint a papírjaira.

– Ne siessünk annyira. Először én szeretnék kérdezni néhány dolgot.

– Tudom, hogy mit akar kérdezni, ezért előre válaszolok, hogy ne pocsékoljam az idejét – száraz, kimért volt a hangja és keserű is. – Most jöttem a börtönből. Nem csaltam, nem loptam, nem hazudtam. Vettem egy hivatalnokot azért, hogy a legjobb ajánlatot fogadják el egy tenderen. A legjobb ajánlat az enyém volt. Nincs lakásom, nincs pénzem, és az összes ruhám rajtam van. Beszélgessünk még tovább?

Talán pont az érzelemhiány okozta, de a hivatalnok szemmel láthatóan nem tudott mit kezdeni az információkkal. Nyilván azért hívatta be Jánost, mert a recepciós – mint első lépcső – a ruházata és kinézete alapján el akarta küldeni, de a végzettsége alapján nem merte megtenni, inkább a főnökére hárította a kérdés eldöntését.

A főnöknek jutott a dilemma, mit kezdjen ezzel a fickóval. Nagyon valószínű, hogy a tudásával semmi gond nem lenne, sőt, többet tud az elvártnál, amiért a megbízó cég hálás is lehetne. Viszont ha odaküld egy ágrólszakadt, kissé ápolatlan csőlakót, aki sértettsége, megalázottsága miatt bármikor kirobbanhat, hát lehet, soha többet nem bízzák meg őt semmivel. És az pénz, sok pénz, mert nagy a cég, és sok emberre van szüksége, amiért sokat fizet.

Kockáztasson, vagy menjen biztosra? Az egészen biztos, hogy lesz másik jelölt, aki talán nem lesz egy kiemelkedő tudású és képességű, de belesimul a tömegbe és nem lesz belőle baj. Sőt, ha egy év múlva kirúgják, akkor neki újabb megbízása lesz, ami ismét hoz egy kis pénzt. Á, nem kell foglalkozni ezzel a fickóval. Ez egy potenciális bajkeverő. Jobbak a sima ügyek, de hogy mondja meg neki? Ráadásul a további álláshirdetésektől is el kellene tántorítani, mert másutt is ugyanez lesz a helyzet. Azt nem mondhatja neki, hogy gyűrött a zakója, kissé borostás, vagy katasztrofális a frizurája. Ezek nem jó érvek. Aha, megvan! Ha a cég előírta a büntetlen előéletet, akkor megvan a megoldás!

Gyorsan ismét átnézte a feltételeket, de semmit nem talált, ami ezt csak megemlítette volna. Hát ennyit az ötletről! De már valamit válaszolni kellene. Talán a lakás? Na, megpróbálja.

– Amint látta Szépvölgyi úr, átnéztem a feltételeket és nem előírás a büntetlen előélet. De mondja csak, ha nincs lakása, akkor most hol lakik?

– Tegnap szabadultam, így erre még nem volt időm. De biztosan meg fogom oldani.

– Maga tudja. Elvileg, ha a megbízónk is áldását adja rá, akkor elsején kezdhet. Az még két hét, ledolgozza az egy hónapot, és következő hó ötödikén kap fizetést. Ha nincs pénze, miből fog élni? Ne haragudjon, hogy ilyen kérdést teszek fel, de az ön esetében ez is fontos lehet.

– Teljesen igaza van, de nem tudok rá válaszolni. Fogalmam sincs. Nem voltam még ilyen helyzetben, nincs tapasztalatom. De ha van egy munkaszerződésem, talán megoldható a dolog.

– És ha nem?

– Akkor csendesen meghalok éhen és senki nem fog saját halottjának tekinteni.

– Ez azért nem ennyire vicces.

– Ez az egész helyzet egy nagy vicc. Na, az enyém az állás, vagy nem?

– A végső döntést nem én mondom ki, de én javasolni fogom. Az nem érdekli, mennyi lesz a fizetése?

– Tudja, nekem egy különleges viszonyítási alapom van. A jelenlegi fizetésemet senki nem tudja alulmúlni, mert az nulla. Ehhez képest egy nevetséges bér is hatalmas fejlődés. Ha lesz hol laknom, nem leszek éhes és el tudom vinni az öltönyöm a tisztítóba, akkor már megfelel. Nagyobb igényeim nincsenek és ennyit csak adnak, nem?

– Persze, persze! Ez a cég a magasan képzetteknek jól fizet. Magánál pedig ezzel nincs gond. De hogy tudom értesíteni a válaszról?

– Mondja meg mikor és én bejövök.

– Az így jó lesz, de nekem be kell írnom egy lakcímet. Mit írjak be?

– Egyelőre én azt írnám, hogy költözés alatt.

– Ezt a saját jegyzeteimbe beírhatom, de a munkaszerződésbe nem. Péntekre biztos meglesz a válasz. Addigra kerítsen valami lakást, ahová bejelentkezhet. Ha magáé az állás, akkor legkésőbb hétfőn délelőtt le kell adnom az adatait, kedden szerződéskötés. Feltéve, hogy lakcíme is lesz.

Elbúcsúztak és mindketten szorongtak. A munkaközvetítő úgy érezte, csőbehúzta saját magát. Szinte biztos, hogy ez a fickó megkapja az állást, ha ő csak a megbízó szempontjai szerinti válaszokat, adatokat írja a papírra, és nem tesz mellé megjegyzést. Ha ezután kiderül, hogy börtönviselt, se lakása, se semmilye, akkor lehet, hogy óriási balhé lesz. De ha nem szerzi meg a lakást ez alatt a néhány nap alatt, akkor tárgytalan az egész. Ha megszerzi, akkor ki tudja magyarázni magát, mert a feltételek közé nem tették be a priuszmentességet.

Jánosban is kavarogtak az események. Egy csapásra kikerülne a gödörből, ha néhány nap alatt tudna lakást szerezni. Ha van állása, van lakása, akkor csak tud annyi pénzt szerezni, ami elég lesz az első fizetésig. De, hogy lehet egyetlen fillér nélkül, kissé zilált állapotban lakást keríteni? Nemhogy kauciót nem tud letenni, de az első havi bért sem képes kifizetni. Na, ilyen bérbeadó nincs! És ha mégis?

Mielőtt bement a sűrű belvárosba a munkaközvetítőhöz, egy kis parkos részen elrejtette a csomagját a két újsággal együtt. Az végképp pocsékul nézett volna ki, ha magával cipeli a cókmókjait is. Remélte, valamelyik „kolléga” nem szúrta még ki magának a batyut, mert akkor aztán végképp gáz van. Az, hogy a rajta lévőn kívül nem marad se gatyája, se zoknija, még el-megy, de az újságok most fontosabbnak tűntek. Azokban lehet lakáshirdetés is és talán, talán…

Ma jó napja van! – állapította meg. Megvolt a batyu. Pont ott, ahová tette, senki nem nyúlt hozzá. Keresett egy padot, és nekilátott az olvasásnak.

Volt hirdetés rendesen. Milyen jó lenne tudni, hol van az a cég, ahol lehet, hogy egy állás várja! – morfondírozott, aztán rögtön el is vetette. Ez most a legkevésbé szempont. Most lakás kell, bárhol, bármilyen, csak legyen! Azt sem bánja, ha egy sátor, csak legyen hivatalos címe, és bejelentkezhessen! Tudta, ha sikerül, néhány hónap múlva lesz jobb is, szebb is. Addig meg bárhol kibírja.

Atyaisten! Ezek olyan messze vannak egymástól, hogy gyalog egy hét alatt sem járja be őket. Legjobb lenne ügynökségre menni. Ott egy helyen egy csomót találhat.

Az első ügynökség, amit kiszúrt magának olyan csili-vili irodában volt, hogy be sem ment. Itt nem az olcsó sufnikat hirdetik, az biztos!

Végre talált egyet, ami egy homályos kapualjból nyíló folyosón volt. Benyitott és bent sem volt jobb a helyzet. Szedett-vedett székek, egy ócska íróasztalon matuzsálem számítógép. A falakat ezer éve nem meszelték, és az utolsó takarítás óta is eltelt már egy csomó idő. Az íróasztal mögött egy durva arcú, zsíros, cilámpás hajú, dagadt nő unatkozott. Nem olvasott, nem piszkálta a körmét, csak úgy meredt a semmibe.

Méla utálattal nézett Jánosra, meg a kis batyujára. Nem lehet tudni, hogy miről ábrándozott éppen, de nem egy kuncsaftról, az biztos. Ha egy divatlapból kilépett, szemmel láthatóan dúsgazdag, Mercedes kulcsát pörgető fickó jött volna be, arra tán még egy mosolyt is megereszt, de ilyenek nem járnak erre a helyre.

– Csókolom, albérletet keresek. Tudna nekem valamit ajánlani? – próbált kedélyes lenni János.

– Kétezerötszáz, és adom a címeket – utálattal nézett végig a csórón.

– Fizetni kell a címekért?

– Há’ m’ér mit gondolt, ingyé’ ülök itt?

– De hát a hirdető is fizet, nem?

– Ja.

– Lehet, hogy nem is találok megfelelőt.

– Lehet.

– Akkor visszaadja a pénzt? – na, nem mintha lett volna miből adni, de próbálkozott.

– Hülyének néz? Hát ingyé’ ülök itt, vagy mé’? – ismételte önmagát.

– Szerintem a patkányok miatt – a nő értetlenül bámult rá. – Ha magát meglátja bármelyik, inkább öngyilkos lesz, de nem marad itt – kajánul vigyorgott a banyára. – Én se maradok, ennyi elég volt magácskából. Üldögéljen csak nyugodtan.

Igyekezett fesztelenül viselkedni, mintha nem számítana ami történt, hadd bosszantsa a némbert. Alig várta, hogy kimehessen. Mi a francból élhetnek ezek?

De ő miből fog élni, ha nem lesz lakása? Ez sokkal fontosabb kérdés. Ezt meg kell oldani, ezen múlik minden! Nincs más, elő a címeket, és kezdődik a gyalogtúra. Próbált kiválasztani egymástól nem túl távol lévő címeket, nem túl sok sikerrel. Bejelölt egy párat, aztán elindult. Úgy sietett, szinte futott. Bízott a csodában, hátha már estére sem kell a váróteremben aludni. Milyen remek lenne!

Az első cím egy eléggé elhanyagolt, függőfolyosós házban volt. Egy szobát kínáltak fürdőszoba használattal. Pocsék környék, pocsék ház, de nem tud olyant ajánlani, amit ne fogadna el. Feltéve persze, hogy az ő feltételeit is elfogadja a házigazda. Már vagy ötödször csengetett, mire a szomszédból kinézett egy öregasszony.

– Feleslegesen csönget, nincsenek itthon.

– Az albérlet miatt jöttem, nem tetszik tudni, kiadták már?

– Nem tudom, de este itthon szoktak lenni, próbálja meg akkor.

– Mikor szoktak megjönni?

– Azt sajnos nem tudom. Van, amikor napokig nem látom őket.

Na, sebaj, rohanás a következő címre. Milyen jó lenne egy telefon! Mennyi gyaloglást megspórolhatna, de hát se telefonja, se pénze nincs a telefonálásra, így baktatott tovább.

A következő címen ott találta a házigazdát. Jó ötvenes, borvirágos orrú fickó volt, akiben ekkor is volt néhány csepp, bár lehet, hogy csak tegnapi maradék mámor.

– A kiadó szoba miatt jöttem. Meg van még?

– Meg, jöjjön be!

Mosogatólé szagú konyhán vezette keresztül, abból nyílott egy sötét beugró és abból a szoba. Elsárgult falak, itt-ott málladozó festés, egy rozzant ágy, hasonló asztal két düledező székkel. Ennyi volt a berendezés. Kiábrándító, de nem esik be az eső, és nem jönnek a rendőrök, ráadásul címe is van. Tehát megfelel!

– Mennyi lenne a bére?

– Tizenöt.

– Lenne egy ajánlatom. Fizetek húszat, de csak a hó végén.

– Eltévesztette a házszámot. A lakbért előre kell fizetni, meg kéthavi kauciót is. Aztán költözhet.

– Csak az első pár hónap lenne ilyen, aztán fizetem a kauciót is, meg előre a bért – szinte könyörgött.

– Ja, aztán két hét múlva lelép, én meg fizethetem a villanyt, vizet, pénz meg sehol!

– Nem, ez biztos nem fordulhat elő!

– Mitől ne fordulhatna elő? Nem maga lenne az első, aki így csinál.

– Én nem kapom meg a munkám, ha nem lesz lakásom, érti?

– Még munkája sincs? Hát akkor mit akar? Mi a büdös nyavalyából fizetne?

– Nem érti? Akkor lesz munkám, ha van bejelentett lakásom.

– Még be is akar jelentkezni? Na, menjen a francba! – és becsapta az ajtót.

Még két helyre jutott el, aztán este lett, és már nem illett volna bemenni bárhová. Persze az is lehet, hogy ezeken a helyeken nem teljesen érvényes az etikett, de nem mert kockáztatni. Hátha a sok sikertelenség után lenne egy lehetőség és azt azzal puskázza el, hogy késő este állít be. Merthogy teljesen eredménytelenül telt a nap. Majdnem szó szerint azonosan játszódott le minden, mint az első helyen. Volt, ahol gorombábban, volt, ahol szelíden, de mindenhonnan elküldték. Pedig lakást kell találni.

Lakást kell találni!

Lakást kell találni!

Bármi áron lakást kell találni!

Mellesleg itt az este. Talán nem ugyanazok a rendőrök vannak szolgálatban, mint tegnap, és a maiak is elnézik neki a váróban alvást. Ha ugyanazok lesznek, akkor gáz van, mert kétszer ugyanazt a nem létező vonatot várni nem túl hihető.

Valahogy furcsán érezte magát. Szédült, fájt a feje, és a gyomra környékén is szúró fájdalmat érzett. Na, még az hiányozna, hogy megbetegedjen! Ennél rosszabbkor nem jöhetne betegség, bár meg lenne a szállása és enni is kapna. Hoppá! Evés!

Tegnap este megette a kenyér utolsó maradékát is, és azóta egy falatot sem evett. Minden bizonnyal ettől szédül, és fáj a feje, sőt, a gyomorfájás is innen eredhet. Tehát pánikra semmi ok, nem beteg, csak éhes.

Azt hitte, hogy sokkal tovább fogja bírni az éhezést. Tegnap eleget evett. Reggeli még a sitten, aztán a kolbász, végül az egész vekni. Ennek elégnek kell lenni, a börtönben sem kapott se többet, se kiadósabbat. Most meg egy nap sem telt el, és már mindenféle baja van. Lehet, hogy megszokta a rendszeres kosztot, és idő kell, amíg az éhezéshez és az alkalmi kajálásokhoz hozzászokik? Biztos ez a baj. De mitől lesz alkalom a kajálásra?

Egyetlen buznyákja sincs és most a lakásszerzésre kell koncentrálnia. Már kinézte azokat a címeket, ahová holnap elmegy. Összesen tizenegyet talált, abból három már meg volt. Minél többet kellene egy nap megnézni, mert nagyon rövid az idő.

Egy hirdetőoszlopon látott egy órát, és megállapította, még korai lenne a váróterembe menni, meg egyébként sem álmos még. Éjféltájban már nem olyan nagy a mozgás, akkor talán tud egy kicsit aludni. A sok gyaloglástól viszont nagyon fáradt volt, lábai is fájtak, bár a börtönévek alatt összeszáradt cipője már igazodott a lábához, kényelmes volt.

Egy kis parkban talált egy félhomályos padot, ahol a lábait is fel tudta tenni, mert senki sem volt a közelben. Jó volt így kinyújtózni, csak a gondolatok ne törtek volna rá. Előhozták a feleségét, az ellopott otthonát, és a gyerekeket, akik azt hiszik, hogy meghalt. Talán jobb is, ha maradnak ebben a hitben, legalább addig, amíg talpra nem áll. Ha minden rendben lesz körülötte, megkeresi őket, és akkor az anyjuknak kell elszámolni a hazugsággal, és mindennel, amit elkövetett most ellene. Nem lesz egyszerű dolga, de Gittánál mindig kéznél lesz egy kis újabb hazugság. Egészen biztos kitalál valamit, amiből kiderül, ő nem hibás semmiben, csak az apjuk lehet a bűnös. Persze egy hirtelen feltámadást elég nehéz megmagyarázni.

Közben eljött az idő, hogy hálóhelyet keressen magának. Felmerült az is, hogy ott marad a parkban, de már teljesen összefagyott, nem bírta volna ki reggelig.

A váróteremben szerencsére most sem voltak többen, mint előző nap. Kinézett egy félreeső helyet és odatelepedett. Még abban is szerencséje volt, hogy ismét talált elhagyott újságot az asztalon, ráadásul aznapit és még nagyon gyűrött sem volt. Épp belemélyedt az olvasásba, amikor megjelentek a rendőrök. Mit ad Isten ugyanazok, akik tegnap is bejöttek.

Úgy döntött, most nem néz rájuk, mintha roppant izgalmas lenne a cikk amit olvasott. Hátha így még kevésbé foglalkoznak vele, talán arra sem jönnek rá, tegnap is itt volt.