© 2024 Disney Enterprises, Inc.
All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.disney.manokonyvek.hu
A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.
Minden jog fenntartva.
Eredeti cím: Princess of Thieves

Fordította: Pócza Aliz

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

ISBN 978 963 584 910 9

Anyukámnak, aki gyermekkoromban leírta

az összes kitalált történetem, és megengedte,
hogy én illusztráljam őket. Köszönöm,

hogy mindig támogattad

a képzelőerőm!

Prológus

A hold fényesen ragyogott aznap este, hatalmasan, narancssárgán lebegett a horizont felett – olyan alacsonyan, hogy szinte azt hihette az ember, ha eléggé kinyújtózik, akár a kezébe is veheti. A meleg holdfény elárasztotta a kastély udvarát, és megvilágította a kanyargós, macskaköves ösvényt szegélyező kecses rózsabokrok tucatjait – ezeket a rózsabokrokat a kastély előző királynéja ültette, aki három évvel ezelőtt halt meg hosszú betegség után, hátrahagyva két felnőtt fiát.

Az egyik uralkodott a királyságban, a másik pedig az édesanyját siratta.

A tücskök dallamosan ciripeltek, míg lágy szél neszelt a kert közepén álló öreg almafa ágai között. Ez a fa volt a királyné másik kedvence – frissen házasodott fiatalasszony korában ültette. Szerette az almát, talán még a rózsáknál is jobban. Sokan máig emlékeznek a régi időkre, mikor a királyné a fa alatt üldögélve csodálatos mondákat és legendákat mesélt a két fiának, Richárdnak és Jánosnak, akik mindketten imádták az anyjukat, valamint az asszony almák iránti szeretetében is osztoztak.

Az almafa alatt most két fiatal róka közelített egymás felé az alacsonyan lebegő hold fényében úszva. Egyikük zöld ruhát és vörös tollas fejfedőt viselt, hátán nagy méretű, fából készült íj és hozzátartozó nyílvesszőkkel teli tegez lógott. A másik róka – egy nőstény – lágy, levendulaszín ruhában jelent meg, amely könnyedén libbent a lába körül, édes, de szomorú arcát pedig hosszú, rózsaszín fátyol keretezte.

A két róka egymás szemébe nézett, és szinte egyszerre sóhajtottak fel.

– Muszáj elmenned? – bátorkodott megszólalni Marian kisasszony. Idegesen megigazította a selyemfátylat, és aggódva figyelte az udvart. Mint Richárd király unokahúga és gyámoltja, rengeteg boldog órát töltött ebben a kertben játszadozva – gyakran a zöld ruhás kísérője, Locksley-i Robin társaságában, aki egy közeli birtok nemes rókája volt. Habár azóta csak néhány év telt el, mégis, ahogy a két barát egymásra nézett, mintha évezredek választották volna el őket az ártatlan gyermekévektől.

Robin lágyan megsimogatta Marian arcát, és mikor elhúzta mancsát, valami csillogott a karmán. A rókalány ekkor vette észre, hogy potyognak a könnyei. Ki hibáztatta volna ezért, mikor szegény arra kényszerült, hogy elbúcsúzzon az egyetlen, legeslegjobb barátjától?

– Richárd királynak szüksége van rám – emlékeztette Robin halkan. – És nekünk, hűséges alattvalóknak kötelességünk eleget tenni a parancsnak.

Marian bólintott, tudván, hogy a róka igazat beszél – még akkor is, ha ő vonakodott elfogadni a szavait. Természetesen igaza volt. A királynak, a bácsikájának minden rátermett állatra szüksége volt a szomszédos, északi király ellen folytatott harcban. Ez a királyság az uralkodó hirtelen halálát követően ostrom alatt állt, és az egyetlen trónörökös egy kölyök volt – az apróság teljesen védtelennek bizonyult az elkanászodott nagyurakkal szemben, akik a fiatalságát kihasználva próbáltak hatalomra kerülni. Valakinek közbe kellett lépni, hogy megvédje a föld törvényes urát, máskülönben a királyság káoszba és romlásba hull, ennek pedig az összes állat látná a kárát. Richárd király bejelentette, hogy ő ezt nem hagyja – nem, amíg hatalmon van.

Elindult hát, hogy megvédje a földet, a trónt pedig fivérére, János hercegre hagyta. Marian igen büszke volt nagybátyjára, amiért kiáll az igazságért. Ezzel együtt viszont rettentően aggódott is a csatatérre vonuló királyért.

És Robinért is aggódni fog, ha elmegy.

– Ne érts félre – suttogta a rókalány. – Hálás vagyok, hogy te, a nagybátyám és a hozzátok hasonlók kiálltok a szegényekért, az eltaposottakért. De kérlek, légy óvatos, Robin. Megannyi angol hullott el ebben a csatában. És te még olyan fiatal vagy!

Robin szája ravasz vigyorra húzódott.

– Ugyan már, Marian – dorgálta gyengéden a rókalányt. – Lehet, hogy fiatal vagyok, de azt kijelenthetjük, hogy engem nem olyan könnyű megölni. – Robin a háta mögé nyúlt, hogy megsimogassa kedvenc íját. – Tudod, inkább az ellenségnek kellene félnie tőlem, és nem fordítva. Végül is én vagyok Anglia legjobb íjásza, nem hallottad?

– Egyszer vagy kétszer talán említetted – ismerte el a rókalány halk nevetéssel. Robin talán pimasz, de ő emiatt csak még jobban szerette. Annyira bízott magában! Sosem hagyta, hogy bármi – vagy bárki – keresztbe tegyen neki. Marian azt kívánta, bár ő is tudna ilyen lenni néha. Ehelyett legtöbbször úgy érezte, mintha az egész világ súlya az ő vörös bundás vállára nehezedne.

– Bízz bennem, az ellenség reszketni fog jöttömre, mint a nyárfalevél – jelentette ki Robin, és a mellkasára csapott. – Vagy ne legyen a nevem Locksley-i Robin!

– Abban biztos vagyok – helyeselt Marian vidáman. Aztán lehervadt az arcáról a mosoly. – Attól még ígérd meg, hogy vigyázni fogsz magadra!

Robin hirtelen komolyra fordította a szót.

– Megígérem – mondta, és a rókalány szemébe nézett. Eltűnt a pimaszság, Marian csak a metsző őszinteséget látta a sötét pupillákban. – Te is tégy egy ígéretet nekem.

– Miféle ígéretet? – kérdezte lélegzetvisszafojtva a rókalány.

– Ígérd meg, hogy nem fogsz elfelejteni, míg távol vagyok – suttogta Robin.

Marian érezte, hogy forróság szökik az arcába. Hálás volt, hogy sötét van, és így Robin nem láthatja, hogy elvörösödik. Majdnem egész életükben barátok voltak. Ami azt illeti, Robin volt a legelső róka, akivel Marian találkozott, miután a nagybátyja és a nagynénje a szülei halálát követően befogadták a kastélyba. Akkoriban olyan szomorú, félénk és szégyenlős volt, hogy másra sem vágyott, csak hogy elbújhasson a kastély legsötétebb zugába, hogy a gyászába temetkezhessen.

Robin azonban hallani sem akart erről. Ragaszkodott hozzá, hogy Marian elhagyja a kastélybeli búvóhelyét és teljes erőbedobással belevesse magát a királyság vérkeringésébe: íjászatot gyakoroljon az udvaron, féktelenül rohangáljon éjfélkor a lápvidéken és vadul táncoljon a holdfényben. Együtt bolyongtak a közeli falvakban, fogócskáztak és bújócskáztak a helyi gyerekekkel, aztán kisurrantak az esőbe, hogy egymással versenyezve leguruljanak a sárban úszó dombon, és annyit nevettek, hogy alig kaptak levegőt. Ezután a kaland után Marian olyan sárosan bicegett végül haza, hogy a nagynénje rá sem ismert, és csak azután engedte őt megvacsorázni, hogy Kodács asszony, a dajkája megfürdette. Robin ezen rendkívül jót mulatott.

A legközelebbi esőzésnél a rókafiú erősködött, hogy surranjanak ki ismét.

A barátságuk mindig is nagyon erős volt. Mostanság azonban mintha valami más is felütötte volna a fejét köztük, valami olyasmi, amit Marian még sosem érzett. És ez az új érzés mintha egyszerre tette volna őt rettenetesen boldoggá és furcsán szomorúvá. Különösen most.

– Ígérem – mormolta Marian, és minden erejét latba vetve nem sütötte le a szemét, hanem állta Robin pillantását, és igyekezett a lehető legalaposabban az emlékezetébe vésni az arcát. Végül is elképzelhető, hogy évekig nem fogja látni.

Az is lehet, hogy soha többé nem fogja látni.

– Na tessék! Ezért érdemes életben maradnom! – jelentette ki Robin, és az arcára egyből visszatért a pimasz vigyor. Felemelte a kalapját, és előkelően meghajolt. Marian elnevette magát, nem bírta visszatartani. Közben azonban egyre nőtt a gombóc a torkában. Tudta, hogy Robin tehetséges. Tudta, hogy Robin bátor. Azt is tudta viszont, hogy a háború rettenetes tud lenni – még azok számára is, akik tehetségesek és bátrak.

De mit is mondhatna neki a búcsúzáson kívül?

– Remélem, hamarosan újra látlak – suttogta Marian.

– Így lesz – ígérte Robin a mancsát a szívére szorítva, mintha esküt tenne. – És mikor visszatérek, semmi sem állhat többé közénk.

Első fejezet

Három évvel később

– El sem hiszem, hogy már három éve nem jártam angol földön – jegyezte meg Marian, míg a kapitány lesegítette őt a hajóhídról. A rókalány fintorogva taposott a sárba. – Habár úgy tűnik, nem sok minden változott.

A kapitány elismerően felnevetett, mire Marian huncut mosollyal felelt; a rókalány ezután megfordult, és szemügyre vette a La Manche csatorna partjától nem messze elterülő aprócska, különös halászfalut. A sár ellenére repesett az örömtől, hogy visszatérhet gyermekkora vidékére.

Hosszú volt az elmúlt három év. Miután a nagybátyja, majd később Robin is elvonult harcolni a háborúba, a rókalány egyedül találta magát, nyughatatlan volt és új kihívásra vágyott. Úgy döntött hát, hogy hasznosan fogja tölteni az idejét, visszautazik a szülőföldjére, beiratkozik az egyetemre és csatlakozik az íjászklubhoz. (A Robinnal közös gyerekkornak köszönhetően ügyesen bánt a fegyverrel.)

Mindig is a politika érdekelte őt leginkább. Kölyökróka korában gyakran bebújt a jókora asztal alá a király tárgyalótermében, hogy kihallgassa a tanács beszélgetéseit – természetesen minden alkalommal rajtakapták, mert képtelen volt magában tartani a véleményét a különféle témákkal kapcsolatban. A nagybátyja viszont még az ilyen esetekben is megengedte neki, hogy a tanácskozás végéig a teremben maradjon, mulattatta ugyanis csintalan unokahúgának leleményessége. Ráadásul ragaszkodott hozzá, hogy a tanács komolyan vegye a rókalány véleményét is.

– Végtére is, Marian angol állampolgár – jelentette ki. – Itt mindenkinek adunk a véleményére!

Így amikor egy hónappal ezelőtt Marian megkapta Richárd király levelét, amelyben értesítette őt a háború végéről és a hazautazásáról, valamint felkérte őt, hogy – ezúttal hivatalosan – csatlakozzon a királyi tanácshoz, a rókalány azonnal foglalt magának helyet a következő hajóra. Bármennyire szerette Párizst, Anglia legalább annyira hiányzott neki.

Valójában volt valaki, akit mindennél jobban hiányolt.

Marian úgy vélte, hogy ha Richárd király hazautazik, akkor bizony Robin is vele fog tartani. Három évvel korábban megígérte neki, hogy várni fog rá, és semmilyen körülmények között nem tervezte megszegni az ígéretét – pedig a gondolat, hogy újra látni fogja a barátját, egyszerre töltötte el boldog izgalommal és rémülettel.

Marian a horizontot kémlelte. Mi van, ha Robin megváltozott? Tudta, hogy a háború szokott ilyet tenni a rókákkal. Mikor újra találkoznak, vajon az ő Robinja fog szembenézni vele, a legjobb barátja… aki talán több, mint barát?

Megrázta magát, hogy felocsúdjon. Már megint elragadta a képzelete! Össze kell kapnia magát. Most már a királyi tanács hivatalos tagja, nem csak egy butácska kislány, aki belezúgott valakibe. Vagyis szereznie kell egy fuvart a kastélyba, hogy találkozzon a nagybátyjával, ahogy azt megbeszélték. Aztán ha szerencséje van, talán vehet egy forró fürdőt és aludhat egy nagyot. A hajóút ezúttal is alaposan kifárasztotta és felkavarta a gyomrát.

Köszönetet mondott a kapitánynak, aztán óvatos léptekkel a falu felé indult, nehogy ismét sáros pocsolyába taposson. Ahogy közelebb ért, az út szélén meglátta a hintót, amelyet a kastélyból küldtek érte – az oldalán Richárd király oroszlánt ábrázoló nemesi címere díszelgett. Izgatottan kalapált a szíve. Vajon kit küldtek érte? Talán eljött a nagybátyja személyesen, hogy meglepje őt?

De nem. Nem a király lépett elő a hintóból. Hanem egy hatalmas, bozontos, szürke bundás farkas, aki buggyos ujjú, lila ing fölött barna zubbonyt viselt. Mikor meglátta Mariant, szélesen elvigyorodott, felvillantva a vakítóan fehér tépőfogait.

– Hát itt van! – kiáltott fel. – Üdv Angliában, kisasszony! Örvendek, hogy újra láthatlak!

Marian felpillantott. A farkas barátságos hangvétele összezavarta. Vajon találkoztak már valahol? A farkas egyértelműen úgy viselkedett, mintha régi jó ismerősök lennének. Mintha valami Mariannak is derengett volna az állattal kapcsolatban, de sehogy sem állt össze a kép.

– Üdv – mondta a rókalány, hogy ne tűnjön udvariatlannak. – Én is örülök, hogy… újra láthatom… uram.

A farkas szeme összeszűkült.

– Nem emlékszel rám, ugye? – kérdezte enyhén sértődötten. Aztán újra elmosolyodott, ezúttal kissé erőltetetten. – De miért is emlékeznél? – tette hozzá egy durva nevetés kíséretében. – Te akkoriban igazi úrhölgy voltál, én meg csak az istállómester fia. De időnként együtt játszottunk. Azt hittem, talán… – A farkas hangja elcsuklott.

Marian összezárta az ajkát, és igyekezett felidézni a farkas által leírtakat. Beletelt egy kis időbe, de aztán eszébe jutott: tényleg volt egy fiatal farkaskölyök a kastély körül, aki mindig könyörgött neki és Robinnak, hogy csatlakozhasson a játékaikhoz. Ezzel természetesen nem is lett volna probléma – kivéve, hogy amikor bevonták őt is, a farkas minden egyes alkalommal csalással próbálkozott, és nem viselte jól, ha leleplezték. És azt kívánták, csak nehogy veszítsen valamelyik játékban! Marianék akkor aztán ítéletnapig hallgathatták a sopánkodását.

Egyszóval nem ő volt a rókalány kedvenc játszótársa.

De ez sok évvel ezelőtt volt, dorgálta saját magát Marian. Azóta biztos megváltozott, ahogy mindenki.

– Bocsánat – sajnálkozott a tőle telhető legszélesebb mosollyal. – Csak kicsit elfáradtam a hosszú út során. Persze hogy emlékszem rád. Eustace, ugye? Nagyon örülök, hogy újra láthatlak!

A farkas elégedetten vigyorgott.

– Úgyszintén, Marian kisasszony – mondta. – Habár manapság úgy ismernek, mint Nottingham bíróját.

Marian figyelte, ahogy a farkas büszkén megveregeti a mellkasát. Ekkor észrevette a csillogó jelvényt a zubbonyán, ami vélhetően a hivatalos rangját hirdette.

– Nocsak! – kiáltotta a rókalány, tettetett vidámsággal. – Bíró. Hát ez lenyűgöző! – És meglepő is, gondolta. Próbálta elképzelni a csaló farkaskölyköt, akire rábízták a törvények betartatását. Nem ez a foglalkozás jutott volna eszébe először, ha a farkasra gondolt.

– Hát, boldogulok – mondta a bíró, és legyintett, mintha a lány megalázta volna. Aztán a hintóra mutatott. – Persze nem mindig könnyű. Királyságszerte oly’ sok törvényen kívüli teremtmény próbál hasznot húzni a koronából!

Marian a homlokát ráncolta.

– Hogy érted? – kérdezte, miközben elfoglalta a helyét a hintóban.

A bíró sárga szemét forgatta, és közben leült a lánnyal szemben.

– Ugyan, egy ilyen előkelő hölgyet biztos nem érdekli az ilyesmi – mondta elutasítóan. – Maradjunk csak annyiban, hogy időnként arra kényszerülök, hogy én hozzam a szabályokat errefelé. Kordában kell tartanom a király alattvalóit. Arról nem is beszélve, hogy én gyűjtöm be az adót. Fontos munka, habár az alattvalók nem mindig kedvelnek érte – tette hozzá egy rosszalló nevetés kíséretében. – Te is tudod, milyen a nép. Mindig szívesen fogadják az alamizsnát, de a saját pénzükből már vonakodva adnak, még akkor is, ha az a királyság javát szolgálná. – A farkas vigyorgott. – Megvannak a módszereim, hogy segítsek nekik helyes döntést hozni.

– Értem – mondta Marian, habár nem tetszett neki, amire utalt a farkas. El tudta képzelni, hogy milyen módszerekről beszélhet, és biztos volt benne, hogy azok nem éppen jóindulatúak. Erről lesz egy-két szava a nagybátyjával, miután bebiztosította a helyét a királyi tanácsban.

– Valamiből meg kell élni! – tette hozzá a bíró könnyedén, mintha Marian megdicsérte volna a szakmai sikereit. – Végül is nem akarjuk, hogy János herceg királysága darabokra hulljon. Addig nem, amíg én itt vagyok!

– János herceg királysága? – ismételte Marian a homlokát ráncolva. – Úgy érted, Richárd király. Most, hogy végre visszatért a háborúból – tette hozzá gyorsan.

A farkas felvonta bozontos szemöldökét. Marian kijelentése láthatóan sokkolta, de egyben szórakoztatta is a tény, hogy ő tud valamit, amit a lány nem. Marian hátán enyhe borzongás futott végig.

– Ó, hölgyem! – kiáltott a farkas, és a homlokához csapta a mancsát. – Ne mondd nekem, hogy nem hallottad a hírt! Biztos voltam benne, hogy valaki felvilágosított mostanra! – A farkas a fejét rázta. – Hát, ez aztán kellemetlen.

– Miről kellett volna felvilágosítaniuk? – kérdezte Marian, szíve egyre szaporábban vert. Történt volna valami a nagybátyjával? Valami rossz? Nőttön-nőtt a rókalány ijedelme. – Azt hittem, vége a háborúnak. Hogy mindenki visszatért Angliába.

A bíró bocsánatkérő pillantást vetett a lányra.

– Valóban véget ért a háború. De attól tartok, Richárd király nem tért vissza a lovagjaival. Azt beszélik, hogy… megtámadták őket a visszaút során, ráadásul angol földön! A rajtaütés felkészületlenül érte őket.

Marian csak bámult, és próbálta megérteni a farkas szavait. Hirtelen megörült, hogy a hintóban ül, mert máskülönben a lábai biztosan felmondták volna a szolgálatot.

A bíró egyre csak folytatta.

– Nem tudjuk, ki a felelős a rajtaütésért, és az okát sem ismerjük, ami azt illeti. Úgy sejtjük, hogy csak véletlenszerűen támadtak éppen a király fogatára, zsákmányszerzés reményében. Istenfélő banditák lehettek az elkövetők. Az ilyen vadorzók általában először támadnak, és csak utána tesznek fel kérdéseket. – A farkas a szemét forgatta, mintha undorodna a vidéken fosztogatók udvariatlan viselkedésétől.

Marian nyelt egyet a torkában növekvő gombóc ellenére.

– De a király jól van, ugye? – kérdezte elcsukló hangon. – Megsérült, de meg fog gyógyulni. És János herceg csak helyettesíti, amíg felépül?

Amint feltette a kérdést, már látta is a választ a bíró tekintetében. A farkas levette a kalapját, és a szívéhez szorította.

– Nagyon sajnálom, hölgyem – mondta ünnepélyesen. – Attól tartok, hogy a nagybátyád már az angyalok között pihen. És János herceget hivatalosan is megkoronázzák, mint törvényes utódját, amint véget ér a gyászidőszak.

Marian mélyen az ülésbe süppedt, és elfogta a hányinger. Meghalt a nagybátyja? Közönséges banditák végeztek vele az erdőben? El sem tudta hinni. Gyalázatosnak tűnt. Életben maradt az évekig elhúzódó háborúban, és aztán hazafelé megölték?

Ó, bácsikám, gondolta. Nem ezt érdemelted.

Marian lehunyta a szemét, és úgy érezte, lassan felemészti a szomorúság.. Richárd olyan jó volt hozzá, olyan kedves – igazi apa volt számára, a szó legteljesebb értelmében. Alig várta, hogy újra láthassa, hogy megmutassa neki, felnőtt, és készen áll, hogy segítsen a királyság irányításában.

Azt hitte, hogy a hazaköltözés egy valóra vált álom lesz.

Most azonban inkább rémálomra hasonlított.

Második fejezet

Marian érezte magán a bíró fürkésző tekintetét. Nagy erőfeszítéssel kihúzta magát, igyekezett visszanyerni a tartását, legalább látszólag. Emlékeztette magát, hogy már nem gyerek, hanem a királyi tanács tagja. Ennek megfelelően kellett viselkednie.

Habár… biztosan beléphet a királyi tanácsba? Richárd volt az, aki felkérte őt erre. És Richárd meghalt.

– Tehát János herceg örökölte a trónt? – kérdezte végül nagy nehezen.

Próbált visszaemlékezni a nagybátyja öccsére. A királyhoz a néhai felesége családja révén kötődött, így Jánossal nem voltak vérrokonok. Viszont gyakran látta a herceget a kastély körül. Úgy rémlett neki, hogy ő nem hasonlított Richárd harcos alkatára. Nem volt erős, és sosem gyakorolt a karddal vagy az íjjal. Szívesebben hódolt a finom ételeknek, a hosszú könyveknek, és rengeteg időt töltött hőn szeretett anyjával. Persze csak amíg a nő meg nem halt. Marian tisztán emlékezett arra a napra. Királyságszerte mindenki rajongott az édes királynéért, Jánossal viszont különösen közel álltak egymáshoz, és a fiú igen nehezen viselte a halálát. Akkoriban többen úgy hitték, hogy a herceg sosem fog felépülni a gyászból.

És most az egyetlen bátyját is elveszítette.

A bíró bólintott.

– Úgy van – felelte. – Persze, elég nehéz helyzetbe került ezzel. – A farkas ünnepélyesen csóválta a fejét. – Szerencsére az udvari tanácsadója segíti a kormányzásban, míg gyászol.

– Udvari tanácsadó? – kérdezte Marian.

– A neve Sir Szisz – magyarázta a bíró. – Nagy tiszteletnek örvendő kígyó, aki már évek óta János hercegnek dolgozik. A stratégia mestere, és nem bánik kesztyűs kézzel a bűnözőkkel. Bájos teremtés, biztos vagyok benne, hogy kedvelni fogod.

Marian ebben közel sem volt biztos, de abban a pillanatban képtelen volt józanul gondolkodni. A hintóban mintha egyre sűrűsödött volna a levegő, Marian majd’ megfulladt, és a gyomra percről percre jobban felkavarodott. A rókalány kinézett az ablakon, és látta, hogy a hintó lefékezett egy kis falu közepén. A kocsis leugrott az üléséről, és úgy tűnt, mintha egy kavicsot próbálna kipiszkálni az egyik ló patkójából. Marian megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor rájött, hol is vannak pontosan.

– De hiszen ez Nottingham! – kiáltott fel. A bíróhoz fordult. – Kiszállhatok egy percre? Nem érzem jól magam. Levegőznék egyet.

Mielőtt még a farkas válaszolhatott volna, a rókalány a hintó ajtaja felé hajolt, és már nyúlt is a kilincsért, hogy kinyissa. Meglepetésére azonban a bíró kinyújtott mancsával elállta az útját. Sárga gombszemével áthatóan nézte Mariant.

– Hölgyem – kezdte leereszkedő hangnemben. – Már régóta nem jártál Angliában. Figyelmeztetlek, hogy eléggé megváltoztak a falvak errefelé, már semmi sem olyan, mint ahogy emlékszel rá.

Marian zavarodottan bámulta.

– Ez mit akar jelenteni? – kérdezte.

A farkas hanyagul megvonta a vállát.

– Az állatokról van szó. Néha veszélyes fenevadak tudnak lenni. Különösen az olyan jól öltözött hölgyekkel, mint kegyed. Ha leszállsz a hintóról, félő, hogy kirabolnak… vagy még rosszabb. – A bíró szeme összeszűkült. – Emlékezz, mi történt a királlyal!

Marian kinézett az ablakon, és meglátott két nyúlfit és egy apró, szemüveges teknőst, akik vászonlabdával fociztak. Az egyik nyuszi felrúgta a labdát a levegőbe, és ezzel alaposan ráijesztett a teknősre, aki gyorsan a páncéljába húzódott. A labda épp a feje helyén ért földet, mire a fiatalabb nyúl hangos nevetésben tört ki. Annyira nevetett, hogy a fehér bundás hasát fogva bukfencezett egyet.

Marian kedvesen mosolygott a bíróra.

– Azt hiszem, megkockáztatom a találkozást a fenevadakkal – jelentette ki, és határozottan eltolta a farkas mancsát az útból. A farkas tekintetéről lerítt, hogy nem örül ennek a fordulatnak, de végül nem mondott semmit, és engedte, hogy Marian kiszálljon a hintóból.

A rókalány a poros útra lépett, és a környéket fürkészve igyekezett felmérni a falut. Gyermekként Robin és ő gyakran játszottak errefelé a többiekkel, és halomszám falták a süteményt Benedek Mester pékségében az út másik oldalán. Néha annyit ettek, hogy súlyos hasfájással tértek vissza a kastélyba, és a vacsorának nem is maradt hely a pocakjukban. Marian kedvence a szedres sütemény volt aludttejjel.

A rókalány az üzletet kereste a tekintetével. Talán vehetne pár süteményt, hogy később a kastélyban megnyugtassa vele zaklatott szívét. Meglepetésére az egykori pékség helyén most csak egy düledező romot látott, bedeszkázott ablakokkal. A tábla, amely régen büszkén hirdette, hogy NOTTINGHAM LEGFINOMABB PÉKÁRUJA, most vörös festékkel volt áthúzva, és alá komor feliratot véstek: adósság miatt zárva.

– Adósság! – mormolta Marian zavartan. – Ez furcsa. Benedek Mesternek olyan jól ment az üzlet! Hogy lehet, hogy nem fizetett adót?

Ekkor a rókalánynak feltűnt, hogy nem Benedek Mesteré volt az egyetlen pórul járt üzlet a környéken. Az út mentén számos elhagyatott, bedeszkázott bolt búslakodott, és az összesnek piros festék virított az ajtaján.

Mariannak forgott a gyomra. Mi folyik itt? Gyermekkora kedvenc falva, amely akkoriban csak úgy pezsgett az élettől, most úgy fest, mintha háború gázolt volna át rajta. Az egykor fényűző szökőkút a főtéren kiapadt, és az oldalán beomlott a kőfal. A fapadok, amelyeken egykor még az unokáikat figyelő nagymamák üldögéltek, mostanra elkorhadtak és szétestek. Még az utak is katasztrofális állapotban voltak. A sárral teli kátyúk akkorák voltak, hogy könnyedén elnyelhették volna egy nagyobb lovaskocsi kerekét. Csoda, hogy ők megúszták egy patkóba szorult kaviccsal, és nem bénult le végleg a lovuk.

– Elnézést, hölgyem!

Marian megfordult, és meglátott egy újabb kisnyulat. Nagyon fiatalnak tűnt – még a teknőssel játszó nyusziknál is kisebb volt. Annak ellenére, hogy dél körül járt az idő, hosszú, kékes hálóinget viselt, és egy szalmával kitömött nyúlbabát húzott maga után a porban.

Marian azonban nem a ruháján ütközött meg leginkább. Hanem az óriási szemein, amelyek éhesen pillogtak. Ahogy a nyuszi izgő-mozgó, rózsaszín orrával felnézett Marianra, a rókalány szíve összeszorult. Letérdelt mellé, és kedvesen megszólította.

– Mi a baj, kislányom?

– Hoztál ételt az előkelő hintódban? – kérdezte a nyuszi. – Nagyon éhes vagyok.

Szegény gyermek! Mariant kirázta a hideg a kisnyúl hangjából átütő kétségbeeséstől. Már válaszra nyitotta a száját, amikor egy idősebb nyúl, talán a kislány anyukája, feléjük ugrált, és a mancsánál fogva magához húzta a kicsit.

– Tagalong! – ripakodott a kisnyúlra. – Nem megmondtam neked, hogy ne beszélj idegenekkel?

A kisnyúl szégyenkezve lehajtotta a fejét.

– Sajnálom, Mama – nyafogta. – Csak azt hittem, hogy a hölgytől kaphatok valamit enni. Olyan előkelőnek néz ki! – tette hozzá, és durcásan Marianra pillantott. – Az előkelő népeknek mindig több ételük van, mint nekünk.

– Tagalong! – kiabálta az anyukája meglepetten. – Viselkedj!

– Semmi baj – erősködött Marian, és felegyenesedve a nyúlmamához szólt. – Egyáltalán nem bánom. A kislányának igaza van. Tényleg van nálam élelem. – A rókalány a táskájához nyúlt, és az ebédje maradékát kereste, amit a tengeri betegsége miatt meghagyott a hajón. Nem volt túl sok, de a semminél mégiscsak több.

Mielőtt azonban megtalálta volna az elemózsiát, valaki durván megragadta Marian karját, és a bőrébe mélyesztette a karmait. A rókalány csodálkozva felpillantott, és meglátta a fölé tornyosuló bírót, farkasarcán rosszalló grimasszal.

– Na! – korholta a rókalányt. – Nem figyeltél rám? Pontosan erről beszéltem! Ezek az állatok inkább koldulnak az alamizsnáért, ahelyett, hogy megdolgoznának a kenyerükért, mint a rendes alattvalók, akik törődnek a királysággal. Ezt nem engedhetem! Egyszerűen nincs rendjén! – A farkas az anyához és a kisnyúlhoz fordult. – Gyerünk, söpredék! Takarodjatok innen! Hagyjátok Marian kisasszonyt békén!

A kislány arca összerándult. Kövér könnycseppek hullottak a fehér bundájára. Marian sajnálkozását felváltotta a harag. Villámló tekintettel fordult a bíróhoz.

– Menj vissza a hintóba! – sziszegte. – És törődj a magad dolgával! Én a király unokahúga vagyok, nem tűröm, hogy parancsolgass nekem.

A bíró láthatóan megdöbbent. Nyilvánvalóan nem volt hozzászokva az ellenszegüléshez. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha vitába akarna szállni a lánnyal. Marian azonban határozottan állt előtte, és karba tett kézzel állta a tekintetét. Így végül csak a szemét forgatva sóhajtott egy nagyot.

– Ahogy akarod – motyogta. – De aztán ne gyere hozzám sírva, ha kirabolnak. – A farkas hangosan fújtatott, és visszamászott a hintóba, egyedül hagyva Mariant a két nyúllal.

Marian felsóhajtott.

– Hol is tartottunk? – kérdezte, és ismét a táskájába nyúlt. Előhúzott egy fehér vászonba csavart répát. Miközben kicsomagolta, a kisnyúl idegesen rángó orral figyelte minden mozdulatát. Marian végül feléjük nyújtotta a zöldséget.

– Tessék – mondta. – A tiétek.

– Biztos? – kérdezte a nyúlmama. – Mármint, nagyon kedves, de…

– Biztos, Mama! – vágott közbe Tagalong. – Nagyon is biztos! Ugye, szép hölgy? – nézett Marianra kérlelő tekintettel.

Marian elmosolyodott.

– Hívj csak Mariannak! És igen, nagyon is biztos – értett egyet. – Vegyétek úgy, mint az udvar ajándékát. Szörnyű vétség lenne elutasítani egy királyi ajándékot, nemde?

Tagalong bőszen bólogatott.

– Szörnyű vétség – helyeselt, majd kikapta a répát Marian kezéből, és egyből rágcsálni kezdte. Az anyukája csak nevetett, majd a rókalányhoz fordult.

– Köszönjük, hölgyem! – mondta hálásan, és mélyen meghajolt. – Nem is tudod, mennyit jelent ez nekünk. Ígérem, többet nem fogunk zavarni. Büszke népség vagyunk.

– Abban biztos vagyok – felelte Marian. – Azt viszont ne hagyjátok, hogy a büszkeség miatt üres maradjon a gyomrotok. Gyertek el hozzám a kastélyba, ha bármire szükségetek van. A nevem Marian, és a királyi tanács tagja vagyok. Az ajtóm mindig nyitva áll Anglia polgárai előtt.

Az anyuka az arcához nyúlt, és letörölt egy könnycseppet.

– Köszönöm, hölgyem – mondta, és ismét meghajolt. – Már nagyon régóta nem volt hozzánk ilyen kedves senki. Szinte el is felejtettem, hogy milyen érzés.

Marian sajnálkozva mosolygott. Mi történt itt, mitől fordultak ilyen szörnyűre a dolgok? A hintó felé pillantott, és úgy érezte, sejti a választ.

A farkas épp ebben a pillanatban dugta ki a fejét a hintó ablakán.

– Továbbmehetnénk végre? – követelte. – János herceg nem szereti, ha megváratják!

Marian sóhajtott, és vetett még egy fáradt pillantást a nyúlmamára. Aztán visszamászott a hintóba, és már úton is voltak. Átszelték a falut, majd a nagy dombon át a kastély felé vették az irányt – Marian régi-új otthonába.

Vajon mit fog találni a csillogó kőfalak mögött? A rókalányt átjárta a rémület. A király halott. Az öccse került a trónra. Egy igen gyanús kígyó kormányoz, és olyan törvényeket hoz, amelyek biztosan nem kedveznek az alattvalóknak.

De mindez megváltozik, biztatta magát Marian. Visszatért. És a királyi tanács tagjaként neki is lesz befolyása. És minden eddiginél elszántabb volt, hogy éljen vele.

Hogy mindenki életét jobbá tegye.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Epilógus

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Protest Revolution – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License