A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Grann: Killers of the Flower Moon.

The Osage Murders and the Birth of the FBI.

Published in the United States by Vintage Books, a division of

Penguin Random House LLC, New York, and distributed

in Canada by Random House of Canada, a division of Penguin

Random House Canada Limited, Toronto.

Originally published in hardcover in the United States

by Doubleday, a division of Penguin Random House LLC,

New York, in 2017.

Fordította Babits Péter

© 2017, David Grann, Inc.

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Babits Péter, 2018, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

ISBN 978-615-649-097-1

Elektronikus verzió v1.0

Anyámnak és apámnak

ELSŐ KRÓNIKA
A HALÁLRA ÍTÉLT ASSZONY

Azt a gyönyörű, lágy estét nem mérgezte gonosz,

ő pedig figyelt; nem szóltak gonosz hangok,

bagolyhuhogás sem hallatszott, nyugalom áradt

mindenütt.

S ő tudta ezt, mert egész éjjel hallgatott, és csak ült.

John Joseph Mathews: Napnyugta{1}

1. AZ ELTŰNÉS

Áprilisban milliónyi apró virág borítja el az oklahomai oszázs dombokat és prérit: sárga árvácskák, porcsinok, kékpárnák. John Joseph Mathews oszázs író szerint a parányi szirmok univerzuma úgy fest, mintha „az istenek konfettit szórnának” a vidékre. Májusban aztán, amikor prérifarkasok üvöltenek az óriásira püffedt, kísérteties hold alatt, a magasabb növények, a pletykafélék és kúpvirágok befonják a kisebb társaikat, hogy ellopják előlük az életadó fényt és vizet. A vadvirágok szárai elpattannak, szirmaik szétszóródnak, s nemsokára eggyé válnak a földdel. Az oszázs indiánok ezért hívják a májust a megfojtott virágok havának.

1921. május 24-én Mollie Burkhart, az oklahomai oszázs település, Gray Horse lakója aggódni kezdett, hogy történt valami az egyik nővérével, Anna Brownnal. Az egy esztendővel idősebb, 34 éves Anna három nappal korábban tűnt el. Gyakran „kirúgott a hámból” – családja rosszallóan csak így utalt azokra az alkalmakra, amikor Anna virradatig táncolt és ivott a barátaival. Eltelt egy éjszaka, majd még egy, és Anna nem jelent meg Mollie tornácán úgy, ahogy szokott: hosszú haja kissé ziláltan áll, miközben fekete szeme vulkáni üvegként csillog. Anna szerette lerúgni a cipőjét, amikor belépett a házba, és Mollie-nak egyre inkább hiányzott a megnyugtató neszezés, ahogy minden sietség nélkül jár-kel a házban. Néma mozdulatlanság telepedett az otthonára, akárcsak a prérire.

Csaknem három évvel korábban már elveszítette az egyik testvérét, Minnie-t, akinek a halála tragikus hirtelenséggel következett be. Habár a doktorok az „idő előtti sorvasztó kórnak” tulajdonították az esetet, Mollie-nak voltak kételyei. Az alig 27 éves Minnie mindig is tökéletes egészségnek örvendett.

Ahogy a szüleik, Mollie és a testvérei is az oszázs törzs hivatalosan nyilvántartásba vett tagjainak számítottak, ami azt jelentette, hogy hatalmas vagyont birtokoltak. Az 1870-es évek elején az oszázs indiánokat elűzték ősi kansasi földjeikről Oklahoma északkeleti részébe, egy sziklás és értéktelennek tartott rezervátumba, amelyről aztán néhány évtized múlva kiderült, hogy az Egyesült Államok egyik legnagyobb olajmezője felett terül el. Ha rá akarták tenni a kezüket az olajra, a kitermelőknek haszonbérleti szerződést kellett kötniük az indiánokkal. Az 1900-as évek elejétől a törzsi nyilvántartásban szereplő valamennyi személy meg is kapta a maga negyedéves csekkjét – a részesedés eleinte csak néhány dollárra rúgott, ám idővel, ahogy egyre több olajat termeltek ki, több száz, majd több ezer dollár lett. És a jutalék szinte minden évben tovább dagadt – ahogy a préri kis patakjai a széles és zavaros Cimarronban folyammá duzzadtak, úgy hatványozódott az indiánok vagyona is. (A törzs csak 1923-ban több mint 30 millió dollárral lett gazdagabb – ez mai értéken számítva több mint 400 millió dollár.) Ekkortájt az egy főre eső jövedelmet tekintve az oszázs indiánok számítottak a világ leggazdagabb népcsoportjának. „Láss csodát! – sápítozott a New York-i Outlook hetilap. – Ahelyett, hogy éheznének, ezek az indiánok olyan tartós bevételre tettek szert, hogy még a bankárokat is a sárga irigység eszi.”

A közvéleményt teljesen megigézte a törzs gazdagsága, mivel szöges ellentétben állt az amerikai indiánokról alkotott hagyományos képpel. A képpel, amely még a fehérekkel való első brutális küzdelmek nyomán alakult ki, és a nemzetet összekovácsoló eredendő bűnhöz volt köze. A firkászok nem győzték hergelni olvasóikat a „plutokrata indiánok” és a „rézbőrű milliomosok” palotáival és csilláraival, gyémántgyűrűivel, prémbundáival és sofőr vezette autóival. Az egyik újságíró őszintén elcsodálkozott az oszázs lányokon, akik a legjobb bentlakásos iskolákban tanultak és fényűző francia ruhákat viseltek – mintha csak „egy csinos úrhölgy (une très jolie demoiselle) a párizsi boulevard-ról betévedt volna a rezervátumba”.

Ezzel egy időben a riporterek lecsaptak az oszázs életvitel minden olyan jellegzetességére, amely a közvélemény szemében alátámasztotta a „vad” indiánokkal kapcsolatos előítéleteket. Az egyik cikk említést tett a „drága automobilokról”, amelyek a tábortűz körül várakoznak, miközben „napbarnított és tarka pokrócos tulajdonosaik a maguk primitív módján sütögetik a húst”. Másvalaki egy oszázs társaságot hozott fel, amely a táncos szertartásokra saját repülőgépével érkezett – a jelenet szemléletes leírása saját bevallása szerint meghaladta a tudósító képességeit, de komoly feladat lenne egy regényírónak is. Az oszázsokkal kapcsolatos közvélekedést legtalálóbban talán a Washington Star fogalmazta meg: „A sirám a »szegény indiánokról« felülvizsgálatra szorul. Lám, vannak gazdag rézbőrűek is.”

Gray Horse a rezervátum egyik legrégebbi településének számított. Az oszázs városok – köztük a nagyobb szomszéd, a csaknem 1500 fős Fairfax, és a főváros, a hatezresnél is népesebb Pawhuska – vadnyugati regények lapjaira kívánkoztak. Utcáikon cowboyok, szerencsevadászok, szeszcsempészek, jövendőmondók, kuruzslók, törvényen kívüliek, békebírók, New York-i pénzemberek és olajmágnások tülekedtek; lekövezett útjaikon automobilok száguldoztak – versengésüket a telefonvezetékeken gubbasztó varjak követték, miközben az üzemanyag bűze elnyomta a préri természetes illatát. Kávézók, operaházak és lovaspólópályák nyíltak mindenfelé.

Noha Mollie nem költekezett úgy, mint némelyik szomszédja, takaros és tágas otthont rendezett be magának Gray Horse-ban (közel a család cölöpökből, gyékényfonatból és faháncsból épült régi lakhelyéhez), több autója és szolgája is volt. Sok telepes „az indiánok tányérnyalóinak” csúfolta a szolgákat, akik jellemzően bevándorlók voltak, feketék és mexikóiak. Az 1920-as évek elején a rezervátum több látogatója is hangot adott abbéli megdöbbenésének, hogy „már fehérek is” ellátnak „olyan alantas feladatokat az indián házak körül, amelyek egy oszázsnak rangon aluliak lennének”.

Mollie azok közé tartozott, akik utoljára látták Annát az eltűnése előtt. Aznap, május 21-én Mollie hajnaltájt kelt – ez a szokás még akkor ivódott belé, amikor apja minden reggel imádsággal köszöntötte a felkelő napot. Szerette a sturnellák, szalonkák és nagy prérityúkok kórusát, még ha az ütemet már a himbás olajkutak metronómja szabta is meg. Sok barátjával ellentétben, akik elvetették a hagyományos oszázs öltözéket, és Kleopátra-frizurát hordtak, Mollie indián takarót terített a vállára, és hosszúra növesztett haja a háta közepét verdeste.

Férje, Ernest Burkhart is vele együtt kelt. A 28 éves, jóvágású fehér férfi bármelyik nagy hollywoodi filmben megállta volna a helyét rövidre nyírt barna hajával, palakék szemével és szögletes állával. A kellemes összhatást egyedül az orra rontotta le, amely láthatóan megsínylett már néhány kocsmai verekedést. A Texasban felnőtt szegény gyapotfarmer fiát szintén megszédítették a mesék Osage Hillsről, Amerika vad határvidékéről, ahol még szabadon járnak-kelnek a cowboyok és az indiánok. 1912-ben, 19 évesen összecsomagolt, hogy mint Huckleberry Finn új életet kezdjen, és Fairfaxbe költözött befolyásos marhatenyésztő bácsikájához, William K. Hale-hez. „Nem az a fajta ember volt, aki kért valamit – csak utasított”, mesélte Ernest Hale-ről, aki apja helyett apja lett. Többnyire csip-csup feladatokat kapott tőle, de olykor libériás sofőrként is szolgált – így ismerkedett meg Mollie-val, akit a városban és annak környékén fuvarozott.

Mollie Burkhart

Noha dacolt a szesztilalommal, és kétes alakokkal is gyakran pókerezett, úgy tűnt, a vagány fellépés Ernest esetében gyengédséget és némi önbizalomhiányt takar, így aztán későbbi felesége beleszeretett. Az oszázs anyanyelvű Mollie az iskolában elsajátította az angolt; ennek ellenére Ernest addig gyakorolta a nő anyanyelvét, amíg már azon is egészen jól szót értettek egymással. A lány cukorbetegségtől szenvedett, és a fiatal férfi mindig odaadóan ellátta, ha sajogtak az ízületei, vagy égett a gyomra az éhségtől – majd amikor hírét vette, hogy másvalaki is pályázik a kezére, bejelentette, hogy nem tud nélküle élni.

Ernest Burkhart

A házasságkötés nem ment egyszerűen. Bárdolatlan barátai Ernest szemére hányták, hogy „indián papucsot” csinál magából, és Mollie is a kötelességének érezte – jóllehet mindhárom nővére fehér férfihoz ment feleségül –, hogy oszázs módra házasodjon, vagyis a szülei válasszanak neki párt. Szerencsére az oszázs és katolikus hitrendszerben egyaránt otthonosan mozgó ősök úgy találták, ha lányuk Isten kegyelméből rátalált az igaz szerelemre, ők nem foszthatják meg attól. Ennek jegyében Mollie és Ernest 1917-ben gyűrűt váltott, és esküvel fogadták meg, hogy örökké kitartanak egymás mellett.

1921-re a pár már kétéves leányát, Elizabethet, és nyolc hónapos kisfiát, a csak Cowboynak becézett Jamest nevelte. Mollie emellett gondoskodott idős anyjáról, Lizzie-ről is, aki azután költözött hozzájuk, hogy Mollie apja az örök vadászmezőkre távozott. Lizzie korábban attól tartott, hogy a diabéteszes Mollie nem él soká, ezért azt kérte a többi gyermekétől, hogy nagyon vigyázzanak rá. Végül mégis úgy alakult, hogy Mollie gondoskodott mindnyájukról.

Május 21-e örömteli napnak ígérkezett: Mollie, aki imádta szórakoztatni a vendégeket, szerény ebédet tálalt fel. Reggel felöltözött, ellátta a gyerekeket – Cowboynak sokszor fájt a füle, ilyenkor addig fújt a fülkagylójába, amíg a fiú abba nem hagyta a sírást –, majd egyenként eligazította az összes szolgát. Példás rendet tartott a házban, amely úgy felbolydult, mint egy méhkas. Mindenki serénykedett, kivéve Lizzie-t, akit levert a betegség, ezért ágyban maradt. Mollie megkérte Ernestet, hogy telefonáljon Annának, és kérdezze meg, a változatosság kedvéért hajlandó lenne-e segíteni Lizzie gondozásában. Anna mint a család legidősebb gyermeke különleges helyet töltött be az anyja szívében. Noha Mollie gondoskodott róla, Lizzie mindig mindenben Annának kedvezett, dacára viharos és sokszor kiállhatatlan természetének.

Amikor Ernest közölte, hogy az anyjának szüksége van rá, Anna megígérte, hogy azonnal taxiba ül. Nem sokkal ezután meg is érkezett – tűzpiros cipőt, szoknyát és hagyományos indián felsőt viselt, a karján krokodilbőr táska. Mielőtt belépett, kapkodva elfésülte szélfútta haját, és bepúderezte az arcát. Ezzel együtt is látszott, hogy bizonytalan a mozgása és a beszéde. Máris részeg volt.

Mollie alig tudta leplezni csalódottságát. Befutottak az első vendégek, köztük Ernest két bátyja, Bryan és Horace Burkhart, akiket a fekete arany csábított Osage megyébe, és gyakran segítettek Hale-nek a farmon. Ernest egyik nagynénje, aki közismerten előítélettel tekintett az indiánokra, szintén megjelent – Mollie-nak más sem hiányzott, mint hogy a nővére ürügyet kínáljon a piszkálódásra.

Mollie (jobbra) a nővéreivel, Annával (középen) és Minnie-vel

Márpedig Anna alig rúgta le a cipőjét, máris jelenetet rendezett: a táskájából egy flaskát vett elő, és kinyitotta. Miközben a szeszcsempészetből származó whiskey orrfacsaró bűze terjengeni kezdett, Anna azt magyarázta, hogy ki kell ürítenie az üveget, mielőtt még a hatóságok nyakon csípik (már egy éve tartott a szesztilalom), s az ivászathoz a jelenlévők segítségét kérte.

Mollie tudta, hogy Anna egy ideje nagyon zaklatott. Csak nemrégiben vált el a férjétől, Oda Brown üzletembertől, és azóta mind több időt töltött a rezervátumban gomba módra szaporodó olajvárosokban – olyan helyeken, mint Whizbang, amelynek a lakói egész nap hajtottak (whizz), majd az éjszakát hancúrozással töltötték (bang). „A léhaság és gonoszság ereje itt mutatkozik meg – állt egy amerikai kormányhivatalnok jelentésében. – Szerencsejáték, italozás, házasságtörés, hazugság, tolvajlás, emberölés.” Annát leginkább a sötét utcák mélyén megbújó helyek nyűgözték le: a külsőre átlagosnak tűnő intézmények, amelyeknek titkos termeit megtöltötték a csempészitalok fénylő palackjai. Egyik szolgálója később arról beszélt a hatóságoknak, hogy Anna rengeteg whiskey-t ivott, és „igen erkölcstelenül viselkedett a fehér férfiak társaságában”.

Mollie házában Anna ezúttal Ernest öccsével, Bryannel kezdett kacérkodni, akivel hébe-hóba találkozgatott is. Egy helybéli rendőr átlagos alkalmi munkásként jellemezte a férfit, Mollie-t talán a zárkózottabb természete, a kifürkészhetetlen tekintete és hátranyalt, ritkuló haja izgathatta. Amikor Bryan megkérdezte az ebéden felszolgáló egyik cselédtől, hogy este eljönne-e vele táncolni, Anna kerek perec kijelentette, hogy megöli, ha más nőnek is csapja a szelet. Ernest nagynénje eközben hangot adott a felháborodásának, amiért unokaöccse összeszűri a levet egy rézbőrűvel, ám Mollie nem vette a fáradságot, hogy ezt kikérje magának – a nagynéni körül, markáns emlékeztetőként a város társadalmi viszonyaira, épp elég fehér szolga sürgölődött.

Anna kezdett belelendülni: perlekedett a vendégekkel, az anyjával, Mollie-val. „Csak ivott és civakodott – mesélte később egy szolga a hatóságoknak. – Nem értettem a nyelvüket, de civakodtak. Pocsékul érezték magukat Anna társaságában. Előre féltem, mi lesz ebből.”

Aznap este Mollie azt tervezte, hogy az anyjára vigyáz, amíg Ernest elviszi a vendégeket az öt mérföldre északnyugatra fekvő Fairfaxbe, hogy találkozzanak Hale-lel, és megtekintsék a Bringing Up Father (Neveljük meg apát) című musical turnéelőadását. A darab nincstelen ír bevándorló hőse egymillió dollárt nyer a sorsjátékon, mégsem tud beilleszkedni a felsőbb körökbe. Bryan a fejébe csapta a kalapját, a pereme alól megvillantotta a macskaszemét, majd felajánlotta Annának, hogy hazaviszi.

Távozásuk előtt Mollie kimosta Anna ruháit, belediktált a nővérébe egy kis ételt, és meggyőződött róla, hogy kellőképpen kijózanodott. Miután úgy találta, hogy visszakapta a szép és szeretetre méltó testvérét, Mollie a nyugalom és megbékélés jegyében eltöltött még néhány kellemes percet Anna társaságában. Anna ezután búcsút intett – aranyfoga megcsillant, miközben elmosolyodott.

Mollie minden eltelt éjszakával egyre nyugtalanabb lett. Bryan kitartott amellett, hogy egyenesen hazavitte, és a háza előtt kitette Annát, mielőtt elmentek az előadásra. A harmadik éjszaka után Mollie a maga csendes és erélyes módján mindenkit rábírt a cselekvésre. Ernestet is elküldte, hogy kopogtasson be Anna otthonába, de a férje hiába próbált bejutni, az ajtót zárva találta. Az ablakok mögött a szobák sötétnek és elhagyatottnak tűntek.

Ernest egyedül álldogált a hőségben. Néhány nappal korábban hűs eső permetezte a földet, de azóta kíméletlenül tűzött a nap a lantlevelű tölgyek ágai között. Az évnek ebben a szakában az egész préri lüktetett a forróságtól; a hosszú szálú fű csak úgy ropogott a csizmatalp alatt. A távolból délibábként derengtek elő az olajkutak roppant vázai.

Amikor előkerült Anna házvezetője, aki a szomszédban lakott, Ernest faggatni kezdte, hol lehet a gazdája.

Még a zivatar előtt – mesélte a házvezető – átment volna a házba, hogy becsukja a nyitott ablakokat, „nehogy beverjen az eső”, csakhogy zárt ajtókat talált, és nyomát sem látta az úrnőjének. Anna eltűnt.

A megmagyarázhatatlan eset híre gyorsan elterjedt a városban – tornácról tornácra, kereskedésről kereskedésre. A nyugtalanságot tovább szította, hogy egy héttel Anna előtt egy másik oszázs indiánnak, Charles Whitehornnak is nyoma veszett. A jó kedélyű, szellemes 30 éves Whitehorn egy felerészt fehér, felerészt csejenn nőt vett feleségül, és a helybéli lap szerint „népszerű volt mind a fehérek, mind a saját törzse körében”. Május 14-én hagyta el a rezervátum délnyugati részében fekvő otthonát, hogy Pawhuskába utazzon. Sosem tért vissza.

Mindezek ellenére Mollie nem esett pánikba. Nagyon is elképzelhetőnek találta, hogy miután Bryan hazavitte, Anna kisurrant a házból, hogy Oklahoma Citybe vagy a határ túloldalán fekvő, folyton pezsgő Kansas Citybe menjen – talán most is ott ropja valamelyik kedvenc dzsesszklubjában, és nem is sejti, mekkora kavarodást idézett elő. Ha még bajba is került, tud magára vigyázni – abban a krokodilbőr táskában egy kis pisztoly is lapul. Nemsokára viszontlátják – nyugtatgatta őt Ernest is.

Egy héttel Anna eltűnése után egy olajmunkás a Pawhuska belvárosától egy mérföldre magasodó domb gerincéről hirtelen kiszúrt valamit a bozótosban az egyik olajkút lábánál. Közelebb ment. Rothadó holttestet talált, két golyó ütötte lyukkal a szeme közt. Az áldozatot szemlátomást kivégezték.

A domb nemcsak a párás hőségtől lüktetett, de a zajos fúrószáraktól is, amint átütötték az üledékes mészkőréteget; a kutak hatalmas himbái kitartóan ingáztak fel-le. Mások is odagyűltek a tetemhez, amelyet a gyors bomlás miatt lehetetlen volt azonosítani. Az egyik zsebében levelet találtak. Valaki előhúzta, kiteregette és elolvasta. Charles Whitehornnak címezték – innen tudták, hogy őt találhatták meg.

Nagyjából ezzel egy időben egy férfi a kamasz fia és a barátja társaságában mókusra vadászott a Three Mile Creeknél, Fairfax közelében. Míg a két férfi a patak vizéből ivott, a fiú megpillantott egy mókust, és meghúzta a ravaszt – a fegyver heves hő- és fénykitörés kíséretében elsült. A fiú látta, amint az eltalált mókus élettelenül átbucskázik a szakadék peremén. Utánament, leereszkedett a vízmosás fákkal benőtt oldalán, le egészen az aljáig, ahol már összesűrűsödött a levegő és hallani lehetett a csermely csobogását. Itt talált rá a mókusra, és felvette a földről. Majd rémülten felkiáltott: „Jaj, papa!” Mire az apja leért hozzá, a fiú már reszketve feküdt egy sziklán – onnan mutatott erőtlenül a mohával benőtt patakpart felé. „Egy halott” – zihálta.

A felpüffedt és bomlásnak indult tetem láthatóan egy indián nőé volt. A hátán feküdt, a hajában iszap, élettelen szeme az égre tapadt. A férgek már kikezdték a testét.

A vadászok sietve elhagyták a vízmosást, és szekerükkel átszáguldottak a prérin – örvénylett a por a nyomukban. Amikor elérték Fairfax főutcáját, nem találták a törvény képviselőit, ezért a Big Hill Kereskedelmi Társaság házánál álltak meg, amely temetkezési vállalatként is működött. Itt beszámoltak a történtekről a tulajdonosnak, Scott Mathisnak – ő riasztotta a temetkezési vállalkozót, aki néhány emberével elment a vízfolyáshoz. Pallóra hempergették a testet, és kötelet kötöttek rá, így húzták fel a szakadékból, majd faládába fektették egy lantlevelű tölgy árnyékában. Amint a temetkezési vállalkozó befedte sóval és jéggel, a felpüffedt tetem zsugorodni kezdett, mintha az utolsó lehelet is elszállt volna belőle. A férfi, bár ismerte Anna Brownt, nem tudta megállapítani a halott személyazonosságát. „A holttest annyira szétbomlott és felfúvódott, hogy majdnem kifakadt, és rettenetes bűzt árasztott – emlékezett vissza később. – Fekete volt, akár egy nigger.”

Nem csak ő, más sem tudta azonosítani a holttestet, ezért az Anna pénzügyeit intéző Mathis kapcsolatba lépett Mollie-val, aki egy gyászos menet élén – többek közt Ernesttel, Bryannel, a nővérével, Ritával és annak férjével, Bill Smithszel – elindult a vízmosás felé. Anna sok más ismerőse is követte őket, nyomukban azokkal, akiket pusztán a morbid kíváncsiság hajtott. Kelsie Morrison, a megye egyik leghírhedtebb szeszcsempésze és ópiumárusa is eljött az oszázs feleségével.

Amint megérkeztek, Mollie és Rita közelebb léptek a tetemhez. A bűz mindent áthatott, az égen keselyűk köröztek. A két nő nemigen tudta kivenni Anna arcát – amiből gyakorlatilag semmi sem maradt –, felismerték viszont az indián takarót és a ruhákat, amelyeket Mollie maga mosott ki. Ekkor Rita férje, Bill fogott egy botot, és felnyitotta a holttest száját, hogy láthassák Anna aranyfogait. „Ez minden bizonnyal Anna” – jelentette ki Bill.

Rita sírva fakadt, a férje arrébb terelte, így végül Mollie mondta ki: igen, Annát találták meg. Ő, aki minden körülmények között összeszedett volt, Ernesttel az oldalán sietve kijött a vízmosásból, hogy maga mögött hagyhassa annak az új keletű gonoszságnak az első megnyilvánulását, ami nemcsak a családját, hanem egész törzsét fenyegette

2. ISTEN VAGY EMBER MŰVE?

A sebtében összehívott esküdtek részvételével és egy békebíró vezetésével halottszemle kezdődött a vízmosásnál. A gyakorlat még azokból az időkből maradt fenn, amikor a bűnesetek kivizsgálásának és a rend megőrzésének terhe jórészt a hétköznapi polgárokra hárult. A függetlenségi háború utáni években a közvélemény nyíltan ellenezte a rendfenntartó erők létrehozását, nehogy újabb elnyomó szervezet szülessen, így rendőrök helyett amerikai polgárok eredtek a bűnözők nyomába. 1928-ban Benjamin N. Cardozo, a legfelsőbb bíróság leendő tagja büszkén jegyezte meg, hogy ezek az eljárások „nem fél szívvel és bizonytalan léptekkel, hanem őszintén és bátran, minden rendelkezésre álló eszköz és lehetőség felhasználásával” zajlottak.

A XIX. század közepéig kellett várni, amíg az iparvárosok terjeszkedése és az ott zajló lázongások következtében az úgynevezett „veszélyes elemektől” való rettegés felülírta az államhatalomtól való félelmet, és az Egyesült Államokban is létrejöhettek a rendőri szervek. Anna halálának idején a polgárőrség informális rendszere már megszűnt, de nyomokban még fellelhető maradt – különösen azokon a helyeken, amelyek földrajzi és történelmi értelemben a perifériára szorultak.

A békebíró a vízmosásnál tartózkodó fehér emberek közül választott esküdteket, köztük Mathist. Nekik kellett eldönteniük, hogy Anna halála Isten műve volt-e, vagy az emberé; utóbbi esetben azt is, hogy miféle bűntény történt. A halottszemle lebonyolítását a Mollie családját is ellátó orvos testvérpárra, James és David Shounra bízták. Ahogy a testvérek a tetem fölé hajoltak, a szemlebizottság tagjai köréjük gyűltek.

Minden holttestnek megvan a maga története. A törött nyelvcsont arra utalhat, hogy az illetőt megfojtották; a nyakon található nyomok azt is elárulhatják, hogy a tettes zsinórt használt-e, vagy puszta kézzel ölt. Egy leszakadt köröm végzetes dulakodásról tanúskodhat. Egy igazságügyi orvostannal foglalkozó XIX. századi kézikönyv nem győzi hangsúlyozni: „Egy orvos képzettségű embernek, ha holttestet lát, minden apróságot észre kell vennie.”

A Shoun testvérek deszkából hevenyészett boncasztalt készítettek, majd orvosi táskájukból elővettek néhány primitív eszközt, köztük egy fűrészt. A hőség beszivárgott az árnyas fák közé. A doktorokat körüldongták a legyek, miközben megvizsgálták az Anna által viselt ruhadarabokat – alsóruhát, szoknyát –, amelyeken árulkodó szakadásokat és foltokat kerestek. Miután semmi ilyesmit nem találtak, a halál időpontját próbálták meghatározni. Ez jóval nehezebb feladat, mint gondoljuk, főként, ha az áldozat már napok óta halott. A XIX. században a tudósok azt hitték, azzal, hogy azonosították az egyes fázisokat, amelyeken a test a halál után átmegy – a végtagok merevségét (rigor mortis), a test hőmérsékletének változását (algor mortis) és a pangó vér miatt elszíneződő bőrt (livor mortis) –, megoldották a feladványt. Nem sokkal később azonban a patológusok felismerték, hogy a bomlás ütemét túl sok változó befolyásolja – kezdve a levegő páratartalmától egészen a holttest ruházatának anyagáig –, ami igencsak megnehezíti a pontos számítást, vagyis a halál időpontját csak hozzávetőlegesen lehet megbecsülni. A Shoun testvérek is arra jutottak, hogy Anna öt-hét napja lehet halott.

A vízmosás, ahol Anna Brown holttestét megtalálták

Amikor Anna fejét megmozdították, a fejbőr egy része félrecsúszott, felfedve a koponya hátsó részén egy tökéletesen kerek lyukat. „Lelőtték!” – kiáltott fel az egyik Shoun.

Az összegyűltek körében felzúdulás támadt. Az alaposabb vizsgálat kiderítette, hogy a bemeneti nyílás kerülete nagyjából egy ceruzáénak felel meg; Mathis ebből kiszámolta, hogy egy .32-es kaliberű golyó okozhatta a sérülést. Követve a lövedék útját – közvetlenül a fejtető alatt hatolt be, és lefelé haladt –, többé már nem lehetett kétséges, hogy Annát hidegvérrel meggyilkolták.

A törvényt akkoriban többnyire amatőrök képviselték, akik csak nagy ritkán vettek részt szakképzésen, vagy mélyedtek el olyan fejlett bűnüldözési eljárásokban, mint az ujjlenyomat- vagy vérmintaelemzés. A távoli vidékek rendfenntartói elsősorban a párbajhősök és nyomkeresők közül kerültek ki, akiktől azt várták, hogy elrettentsék, esetleg elfogják a bűnözőket – élve vagy holtan. „Szó szerint ő volt a törvény – írta 1928-ban a Tulsa Daily World egy oszázs területen dolgozó veterán rendfenntartó halála kapcsán. – A megtorlásban csak saját értékítélete és a ravaszon nyugvó ujja gátolhatta meg. Gyakran egymaga szállt szembe egy egész falka agyafúrt zsivánnyal.” Miután a bűnüldözők nyomorúságos fizetséget kaptak, s lényegében a fegyverforgató képességüket díjazták, nem meglepő módon a határ elmosódott a jók és a rosszak között – a törvényen kívüliekből álló híres, XIX. századi Dalton banda vezére korábban az oszázs rezervátum első számú rendfenntartójaként szolgált.

Anna meggyilkolásának idején a terület közbiztonságáért Osage megye seriffje, egy 58 éves és 140 kilós határvidéki férfi, bizonyos Harve M. Freas felelt. Egy Oklahoma történetéről szóló 1916-os könyv „a gonosztevők rémének” nevezte Freast, de miután hagyta, hogy szabadon garázdálkodjanak olyan szerencsejátékosok és szeszcsempészek, mint Kelsie Morrison és a gyilkosságért is börtönre ítélt rodeóbajnok, Henry Grammer, aki az illegálisan főzött italok helyi elosztásáról gondoskodott, elterjedt róla, hogy a bűnözők szekerét tolja. Grammer egyik munkatársa később be is vallotta a hatóságoknak: „Kezességet vállaltak arra, hogy ha le is tartóztatnak… öt percen belül kint leszek.” Osage megye polgárainak egy csoportja a „vallás, igazságszolgáltatás, tisztesség és erkölcs” nevében még egy állásfoglalást is kiadott, miszerint: „Aki még hisz abban, hogy a törvény emberének az igazságot kell szolgálnia, azt ezúton is arra biztatjuk, hogy haladéktalanul beszéljen Freas seriffel, avagy írjon neki, ily módon sarkallva őt kötelessége teljesítésére.”

Mire értesült Anna megöléséről, Freas seriffet már lefoglalta a Whitehorn-gyilkosság, ezért az egyik helyettesét küldte el a bizonyítékokért. Fairfax város békebírója – a rendőrfőnök akkori megfelelője – is csatlakozott a helyetteshez a vízmosásnál, ahol a Shoun fivérek még a halottszemlét végezték. A gyilkos fegyver azonosításához a rendfenntartóknak elő kellett bányászniuk a nyilvánvalóan Anna koponyájába fúródott lövedéket, ezért a Shoun fivérek egy fűrész segítségével átvágták a koponyacsontot, majd a gondosan kiemelt agyat egy palánkra helyezték. „Rendkívül rossz állapotban volt – emlékezett vissza David Shoun. – Egyáltalán nem tudtuk követni a golyó útját.” Shoun felvett egy botot, hogy azzal piszkálja meg a kocsonyássá vált belső szervet. A lövedék – jelentette ki végül – sehol nem található.

A rendfenntartók leereszkedtek a szurdokba, hogy átkutassák a gyilkosság helyszínét. A parton, egy szikla mellett vérfolt jelezte, hol feküdt Anna holtteste. Golyónak itt sem találták nyomát, viszont valakinek feltűnt egy földön heverő üveg, félig tele valami átlátszó folyadékkal. A szaga alapján pancsolt szesznek tűnt. A helyszínelők ebből arra a következtetésre jutottak, hogy Anna a  sziklán ücsörögve iddogált, amikor valaki mögé lopódzott, és közvetlen közelről lelőtte – így zuhanhatott le a test a partra.

Mollie (jobbra) a nővérével, Annával és az anyjukkal, Lizzie-vel

A békebíró két jól azonosítható keréknyomot fedezett fel az út és a vízmosás között. Odakiáltott a helyettes seriffnek és a szemlebizottság tagjainak, hogy jöjjenek oda. Úgy tűnt, mindkét autó délkelet felől érkezett, majd félkört leírva arra is távozott.

Egyéb bűnjelet nem találtak. A jelenlévők egyike sem ismerte a helyszínelési módszereket, így nem öntötték ki gipsszel a keréknyomokat, nem kutattak ujjlenyomatok után az üvegen, és Anna holttestén sem kerestek lőpornyomokat. Még csak le sem fényképezték a bűntett helyszínét, amit a bámészkodók addigra már amúgy is beszennyeztek.

Valakinek viszont eszébe jutott, hogy begyűjtse Anna fülbevalóját, és elvigye Mollie anyjának, akit a betegsége megakadályozott abban, hogy leereszkedjen a szurdokba. Lizzie nyomban ráismert a fülbevalóra. Anna halott. Ahogy minden oszázs, ő is úgy tekintett gyermekei születésére, mint a Wah’kon-Tahtól eredő legnagyobb áldásra. A titokzatos életerő, amely a napot, a holdat és a csillagokat is átjárta, némi rendet hozott a földi káoszba – az oszázs indiánok életüket már évszázadok óta ezen erő köré szervezték, amely (ha meg nem is szólíthatták) láthatatlanul, megfoghatatlanul, tekintélyt parancsolóan a távolból uralkodott felettük. Sok oszázs régen feladta hagyományos hitét, Lizzie azonban ragaszkodott hozzá. (Amerikai kormányhivatalnokok egyszer a szemére is hányták, hogy a hozzá hasonló anyák „megtartják a régi babonáikat, kinevetvén ezzel a modern eszméket és szokásokat”.) Hogy valaki – vagy valami – idő előtt elragadta legidősebb és legkedvesebb gyermekét, talán azt jelezte, hogy Wah’kon-Tah megfosztotta őt az áldásaitól, s az egész világ egy még nagyobb káosz felé halad. Mintha a gyász teljesen felemésztené, Lizzie állapota egyre csak romlott.

Mollie a megpróbáltatások közepette Ernestre támaszkodott. Egy őket ismerő ügyvéd meg is jegyezte, hogy a férfi „odaadása indián felesége és gyermekei iránt merőben szokatlan… és megkapó”. Miközben férje vigasztalta, Mollie belevetette magát Anna temetésének megszervezésébe. Virágokat kellett vásárolnia, fehér érckoporsót, márvány sírkövet. A temetkezési vállalkozók csillagászati összeget kértek az indiánoktól – minden lehetséges alkalommal igyekeztek megfejni őket, s ezúttal sem tettek kivételt. A vállalkozó 1450 dollárt kért a koporsóra, 100 dollárt a holttest előkészítésére és bebalzsamozására, valamint 25 dollárt a halottaskocsi bérlésére. Mire minden költséget összeadott – beleértve a sírásók kesztyűjének árát is –, valóban elképesztő összeg jött ki. Ahogy egy városi ügyvéd fogalmazott: „Lassan ott tartunk, hogy 6000 dollár alatt el sem lehet temetni egy oszázs indiánt.” Ha a pénzromlással is számolunk, ez a 6000 mai áron közel 80 ezer dollárnak felel meg.

A temetés egyaránt tükrözte a család oszázs és katolikus gyökereit. Mollie, aki gyermekként a pawhuskai missziós iskolában tanult, rendszeresen járt misére. Szeretett a templomi padban üldögélni az ablakokon át beáradó reggeli fényözönben, és hallgatni a prédikációt a pap szájából. És persze a templomi pletykákat is szerette, amelyekből vasárnaponként bőven kijutott a híveknek.

Anna gyászszertartása is a templomban kezdődött. Ernest nagybátyja, William Hale nagyon közel állt Annához és Mollie családjához, ezért egyike lett a koporsóvivőknek. A pap a XIX. századi egyházi éneket, a Dies Iraét kántálta, amely e sorokkal zárul:

KEGYES JÉZUS, EL NE HAGYJ,

ÖRÖK NYUGALMAT ADJ.

Miután a pap meghintette szenteltvízzel Anna koporsóját, Mollie elvezette családját és a gyászolókat Gray Horse félreeső, a végtelen prérire néző temetőjébe. Apját és Minnie nővérét is ugyanebben a parcellában temették el. A frissen megásott sír nyirkosan és sötéten tátongva várta Anna koporsóját, amelyet halottaskocsin szállítottak ide. A sírkőre a „Találkozunk a Mennyben” feliratot vésték. A szertartás során általános gyakorlat, hogy mielőtt az elhunytat végső nyugalomra helyezik, a koporsó fedelét felemelik, hogy a gyászolók elbúcsúzhassanak a halottól. Anna állapota ezt nem tette lehetővé, és ami még fájóbb: az arcát sem festhették ki törzse és klánja jeleivel, ami pedig hagyománynak számított az oszázs temetéseken. E rituálé hiányában félő volt, hogy Anna szelleme eltéved az örök vadászmezőkre vezető úton. Mollie és a családja mindenesetre három napra elegendő élelmet is elhelyezett a koporsóban.

Ezután az idősebb gyászolók Mollie anyjával együtt kántálni kezdték az oszázs imádságokat, abban a reményben, hogy Wah’kon-Tah meghallja őket. A híres történész és író, a részben oszázs indián John Joseph Mathews (1894–1979) a törzs számos hagyományát dokumentálta. Egy jellegzetes siratóének kapcsán így írt: „Megtöltötte kisfiúi lelkemet félelemmel, keserédes bánattal és nem e világi sóvárgással, amikor pedig véget ért, ott hevertem mámoros, transzszerű bénultságban. Egyszerre reménykedtem, hogy még nincs vége, s rettegtem ugyanettől. Később, amikor már kezdtem öntudatra ébredni, úgy tűnt számomra, hogy ez az imádság, ez az ének, ez a felkavaró fohász mindig befejeződik, mielőtt még véget érne egy elkeseredett zokogásba fúlva.”

Az Ernest mellett álló Mollie is hallotta a régiek siratóénekét, zokogással váltakozó kántálásukat. Oda Brownt, Anna volt férjét annyira felzaklatta a szertartás, hogy háttérbe kellett húzódnia. Pontosan délben – amint a Nagy misztérium leghatalmasabb megtestesülése, a nap elérte pályája zenitjét – a férfiak felemelték a koporsót, hogy leeresszék a tátongó sírgödörbe. Amíg a kísérteties jajveszékelést fel nem váltotta a fedélen kopogó rögök hangja, Mollie azt figyelte, hogyan tűnik el a fényes fehér fém a föld mélyén.

3. OSAGE HILLS KIRÁLYA

Anna Brown és Charles Whitehorn meggyilkolása szenzációt keltett. A Pawhuska Daily Capital fejléce így kürtölte szét a hírt: „SZINTE EGYSZERRE DERÜLT FÉNY KÉT KÜLÖNBÖZŐ GYILKOSSÁGI ÜGYRE.” Mindenféle elméletek születtek arról, ki lehet a tettes. Whitehorn koponyájából sikerült kimenteni mindkét lövedéket; ezek alapján úgy tűnt, a lövéseket egy .32-es kaliberű pisztolyból adták le – ugyanolyan fegyverből, amely gyaníthatóan Annával is végzett. Merő véletlen lenne, hogy mindkét áldozat a harmincas éveiben járó tehetős indián? Esetleg egy olyan megátalkodott gyilkos garázdálkodik a környéken, mint dr. H. H. Holmes, aki legkevesebb 27 emberrel végzett – sokukkal az 1893-as chicagói világkiállítás idején?

Lizzie Mollie-ra bízta, hogy tartsa a kapcsolatot a hatóságokkal. Lizzie élete során az oszázs indiánok visszavonhatatlanul eltávolodtak ősi hagyományaiktól. Az oszázs történész, Louis F. Burns úgy fogalmazott, hogy miután földjeiken olajra bukkantak, „gyökértelenül álltak a vagyonos fehérek idegen világában”, ahol „semmi ismerősbe nem kapaszkodhattak, ha felszínen próbáltak maradni.” A régi időkben egy oszázs klán – köztük a „Ködbéli utazókkal” – mindig magához ragadta a kezdeményezést, valahányszor a törzsnek hirtelen változásokkal kellett szembenéznie, vagy ismeretlen területre merészkedett. Noha Mollie maga is értetlenül szemlélte a felbolydult világot, habozás nélkül a családja élére állt, és modern kori utazóként próbálta kivezetni a ködből. Beszélt angolul, fehér férfihoz ment feleségül, és ellenállt a világ kísértéseinek – nem úgy, mint törzsének sok fiatal tagja, Annát is beleértve. Sok oszázs – kivált Lizzie korosztálya – egyszerre tekintette az olajat áldásnak és átoknak. „Egy napon elfogy az olaj, és többé nem jönnek kövér csekkek a Nagy fehér atyától – jelentette ki egy oszázs törzsfőnök 1928-ban. – Nem lesznek szép automobilok és új ruhák. Tudom, hogy a népem akkor majd boldogabb lesz.”

Mollie nyomást gyakorolt a hatóságokra, hogy nyomozzanak Anna megölésének ügyében, a legtöbb tisztviselőt azonban nem érdekelte egy „halott indiánus”. Így aztán Mollie Ernest nagybátyjához, William Hale-hez fordult, akinek az érdekeltségei behálózták az országot, és a rend és a törvényesség befolyásos őreként „az istenfélő lelkek” védelmét szorgalmazta.

A bagolyra emlékeztető, fekete dróthajú és eleven tekintetű Hale csaknem két évtizeddel korábban költözött a rezervátumba. Személyében mintha Faulkner Thomas Sutpenje elevenedett volna meg: a semmiből termett a vidéken, és senki nem ismerte a múltját. Amikor megérkezett, a ruháján és egy nyűtt Ószövetségen kívül nem volt egyebe – egy őt ismerő személy szerint azért jött, hogy „a civilizáció határvidékén küzdjön meg az életéért és a szerencséjéért”.

Először marhahajcsárként helyezkedett el egy farmon. Mielőtt a vasútvonalak behálózták volna az egész vadnyugatot, a cowboyok Texasból az oszázs területekre terelték a jószágokat, hogy ott legeljenek a pázsitfüvekből – majd onnan Kansasen át Chicago és a többi nagyváros vágóhídjaira szállították őket. A munka feltüzelte az amerikaiak képzeletét, pedig cowboynak lenni nem volt éppen romantikus elfoglaltság. Hale is éjt nappallá téve gürcölt nyomorúságos béréért: hó-, jég- és homokviharokon lovagolt át, vagy épp a megvadult csorda tagjait terelte egyre kisebb körökbe, nehogy az állatok eltapossák. Ruhái magukba itták a veríték és a trágya bűzét; csontjai gyakran sajogtak, ha nem épp töröttek voltak. Végül mégis összekapart annyit, hogy saját csordát vegyen az oszázs területen. „A leglendületesebb ember, akit valaha ismertem – emlékezett rá egy befektetőtársa. – Ha csak átvágott az utcán, még azt is úgy tette, mintha valami óriási dolgot vinne végbe.”

Hale rövid úton csődbe ment, de a keserű csalódás csak tovább tüzelte becsvágyát. Miután újra belevágott az állattartásba, gyakran aludt sátorban a hideg, szélfútta prérin, kettesben a benne dohogó indulattal. Évekkel később egy újságíró beszámolt róla, hogy továbbra is úgy időzött a tűz mellett, „mint egy kikötött állat. Idegesen dörzsölgette tenyerét a lángok felett, szederjes arca fénylett a hidegtől és az izgatottságtól.” Olyasvalaki lázas szorgalmával dolgozott, akit nem annyira az éhség, mint inkább a félelem hajt, mert attól tart, hogy az ószövetségi Isten bármelyik pillanatban lesújthat rá, akárcsak Jóbra.

Hale mesteri szinten elsajátította a billogozást, szarvlevágást, kasztrálást és értékesítést. Ahogy vállalkozása egyre nyereségesebb lett, mind több földet vásárolt fel az oszázs indiánoktól és a szomszédos telepesektől, így aztán durván 180 négyzetkilométernyi kiváló minőségű legelőt és egy kisebb vagyont kuporgatott össze. Ekkor – jellemző amerikai fordulattal – magán kezdett dolgozni. Lecserélte a rongyos nadrágot és cowboykalapot egy igazi dendihez illő öltönyre, csokornyakkendőre és nemezkalapra; átható tekintetét jellegzetes, kerek lencsés szemüvege mögé rejtette. Elvett egy tanítónőt, és született egy lánya, aki imádattal csüngött rajta. Költeményekből idézett. Pawnee Bill, a legendás vadnyugati mutatványos és Buffalo Bill egykori partnere „előkelő úriembernek” írta le őt.

1915 körül Hale-t kinevezték Fairfax tartalékos helyettes seriffjének. Ez az inkább csak tiszteletbeli poszt, amit a későbbiekben is megőrzött, lehetőséget kínált számára, hogy jelvényt viseljen, rendőrkülönítményt szervezzen, és két pisztolyt is hordjon – egyet a zsebében, egyet a derékövén. Szerette mondogatni, hogy ezek jelképezték a hatalmát, amelyet a törvény képviselőjeként gyakorolt.

William Hale egy rodeóversenyen még cowboy korában (fent);

az átalakult Hale a lányával és a feleségével (lent)

Ahogy vagyona és befolyása tovább nőtt, a politikusok abban a tudatban udvarolták körül, hogy a támogatása nélkül nem boldogulnának. Erejével és eszével túltett minden riválisán, és persze rengeteg ellenséget is szerzett, akik mind szerették volna holtan látni. „Némelyek valóban gyűlölték”, ismerte el az egyik barátja. Mollie Burkhart sokakkal együtt mégis úgy tekintett rá, mint Osage megye legnagyobb jótevőjére. Hale már azelőtt segítette az indiánokat, hogy az olaj dúsgazdaggá tette volna őket: ételt és lovakat osztogatott nekik, jótékonysági intézményeknek, iskoláknak és kórházaknak adakozott. Még a prédikátor szerepét is magára vállalta – leveleit „W. K. Hale tiszteletesként” írta alá. Egy helyi doktor azt mondta: „Meg sem tudnám becsülni, hány beteg ember jutott orvossághoz az ő jóvoltából, sem azt, hány éhes szájat lakatott jól.” Hale később így írt egy oszázs alfőnöknek: „Életemben nem voltak különb barátaim az oszázs indiánoknál… mindig igaz hívük maradok.” Az amerikai vadnyugat utolsó megmaradt határvidékén Hale-t „Osage Hills királyaként” tisztelték.

Hale gyakran járt Mollie házában, hogy felvegye Ernestet. Nem sokkal Anna temetése után is megjelent, hogy részvétet nyilvánítson Mollie-nak és az édesanyjának. Ekkor esküdött meg, hogy igazságot szolgáltat Annának.

Jóllehet nem kapott hivatalos szerepet a nyomozásban, végtelen magabiztossága és jártassága a fehérek titokzatos világában (gyakran viselte a szabadkőművesek gyémántokkal kirakott kitűzőjét) biztonságérzetet adott Mollie-nak és az anyjának. Hale sokszor kifejezte Anna iránti gyengéd ragaszkodását – „csuda jó barátok voltunk”, jelentette ki a kapcsolatukról. Egy másik látogatása alkalmával Mollie láthatta, amint összedugja a fejét Ernesttel, akivel nyilván arról beszélgettek, hogyan vadásszák le Anna gyilkosát.

A szemlebizottság tagjai a megyei seriffel együtt tovább vizsgálták Anna halálának körülményeit, majd nem sokkal a temetés után Fairfaxbe hívták Mollie-t kihallgatásra. A Belügyminisztériumhoz tartozó Indiánügyi Hivatal – amely a törzsekkel ápolt kormányzati kapcsolatokért felelt, s később az Indiánügyi Iroda nevet kapta – Osage megyében külön ügynököt foglalkoztatott, aki ismerte Mollie-t, s úgy vélte: „bármit kész megtenni, hogy a bűnösök elnyerjék méltó büntetésüket.” A hatóságok tolmácsról is gondoskodtak, Mollie azonban nem élt a lehetőséggel, inkább használta azt a szabatos angolt, amire gyerekkorában az apácák tanították, és leírta a nyomozóknak az utolsó alkalmat, amikor Anna felkereste az otthonában. Azt mondta, a nővére napnyugta körül távozott. A későbbiekben egy kormánytisztviselő kérdéseket tett fel neki.

„– Hogyan ment el?

– Autóval ment el.

– Ki volt vele?

– Bryan Burkhart.

– Megfigyelte, melyik irányba mentek?

– Fairfax felé.

– Más is volt az autóban Bryannel és Annával?

– Nem, csak ők ketten…

– Ezután többé nem látta őt élve?”

Mollie próbálta megőrizni a nyugalmát.

„– Nem.

– Látta a holttestét, miután megtalálták?

– Igen.

– Mennyi idő telt el aközött, hogy Bryan Burkhart társaságában elhagyta az anyja házát, és hogy legközelebb már csak holtan látta őt viszont?

– Úgy öt-hat nap.

– Hol látta a holttestet?

– A legelőnél…

– Milyen közel a vízfolyáshoz?

– Egészen közel.”

A vizsgálat során Mollie minden kérdésre készségesen válaszolt volna, nehogy bármit is figyelmen kívül hagyjanak, de a békebíró és a szemlebizottság tagjai szinte alig szóltak hozzá. Talán az előítéletek munkáltak bennük – mégiscsak oszázs indián volt, ráadásul asszony. Annál nagyobb figyelmet szenteltek Bryan Burkhartnak, akiről máris sok helybéli sustorgott, elvégre az eltűnése előtt vele látták utoljára Annát.

Bryan távolról sem volt olyan jó megjelenésű férfi, mint a fivére, Ernest, sőt határozottan rideg egyéniségnek tűnt, talán metsző tekintete miatt. Hale egyszer rajtakapta, amint épp eltulajdonította az egyik jószágát, és hogy móresre tanítsa, feljelentést tett ellene.

A megyei ügyész arról a napról faggatta Bryant, amikor felajánlotta Annának, hogy hazaviszi.

„– Amikor elvitte őt, ön hová tartott?

– Ide a városba.

– Mikor volt ez?

– Öt vagy fél öt körül.

– Azután nem is látta?

– Nem, uram.”

Ezen a ponton az ügyész megállt, és megkérdezte:

„– Biztosan?

– Igen, uram.”

Egy későbbi meghallgatás alkalmával Ernest is vallomást tett. Egy rendőr az öccséről faggatta.

„– Tisztában van azzal, hogy utoljára az öccse látta azt a nőt, Anna Brownt?

– Tisztában vagyok – felelte Ernest, majd hozzátette: – Otthagyta a házánál. Ezt mondta.

– Maga hisz neki?

– Igen, uram.”

Az első meghallgatás után bent tartották Bryant – sőt Mollie legnagyobb döbbenetére Ernestet is, hátha fedezi az öccsét, de hamarosan mindkettejüket hazaengedték. Bryan ellen nem szólt semmi, csak az a tény, hogy az eltűnése előtt Annával volt. Amikor Ernestet arról faggatták, van-e bármi tudomása arról, hogyan veszítette életét Anna, nemmel felelt, majd hozzátette: „Nem tudok róla, hogy lett volna ellensége vagy bárki más, aki nem kedvelte.”

A legnépszerűbb elmélet szerint a gyilkos a rezervátumon kívülről jött. A törzs ellenségei egykor szemtől szembe támadtak a prérin; most vonatrablók, útonállók és egyéb gazfickók képében tértek vissza. A szesztilalom csak fokozta a fenyegetettség érzését, miután a nyomában megjelent a szervezett bűnözés – ahogy egy történész fogalmazott: „Az amerikai történelemben ez volt a bűnszervezetek virágkora”. Az egész országban kevés helyen váltak olyan kaotikussá az állapotok, mint Osage megyében, ahol a vadnyugat íratlan szabályait és a közösségszervező hagyományt is megkérdőjelezték. Egy számítás szerint az olajból származó bevétel meghaladta a nagy aranyláz idejének bevételét, nem csoda hát, hogy a mesés vagyonok a kontinens minden részéből ide vonzották a különféle gonosztevőket. Az amerikai Igazságügyi Minisztérium arra figyelmeztetett, hogy az oszázs terület dombjai között több törvényen kívüli rejtőzik, mint „az állam bármely más megyéjében vagy akár az Unió bármely államában”. Közéjük tartozott a veszedelmes útonálló, a negyedrészt cseroki indián Irvin Thompson is, akit nemcsak sötét arcbőre miatt hívtak Bokszosnak (Blackie), de a lelkében lappangó sötétség miatt is – egy seriff úgy emlegette mint „a leggonoszabb embert, akivel valaha dolga akadt”. Nála is nagyobb hírnévnek örvendett Al Spencer, az úgynevezett Fantom Terror, aki a vágtázó lovakról száguldó gépkocsikra váltott, és megörökölte Jesse Jamestől a környék leghírhedtebb bűnözőjének járó titulust. Az Arizonan Republican szerint „beteg elméjével és céltalan kalandvágyával” Spencer kétségtelenül hatást gyakorolt „az ország lakosságának arra a részére, amely hajlott a hamis bálványok imádatára.” Bandájának tagjai, mint Dick Gregg és Frank „Jelly” Nash, saját jogukon is a kor legrettegettebb útonállóinak számítottak.

A törvény embere lefoglal egy szeszfőző készüléket

Osage megyében 1923-ban

Egy másik, még nyugtalanítóbb elmélet szerint Anna gyilkosát inkább báránybőrbe bújt farkasként kell elképzelni. Másokkal együtt Mollie is kezdett gyanakvással tekinteni Anna volt férjére, Oda Brownra, aki bár üzletembernek hívatta magát, ideje nagy részét mégis dőzsöléssel töltötte. Utólag a temetőbeli megindultsága is látványos és színpadias gesztusnak tűnt. Egy nyomozó a feljegyzéseiben meg is jegyezte: „Fakadhatott őszinte gyászból… de hatásvadászatból is.” Miután elvált tőle, Anna kizárta Brownt az örökségéből, így gyakorlatilag minden vagyonát Lizzie-re hagyta. A temetés után Brown ügyvédet fogadott, és sikertelenül bár, de próbálta megtámadni a végrendeletet – a nyomozó mindebből arra következtetett, hogy „nincs benne semmi jóság, és szinte bármire képes a pénzért”.

Az Al Spencer-banda tagjai tréfából egymásra fognak fegyvert

Néhány héttel a temetés után egy férfi, akit Kansasben csekkhamisítás miatt tartóztattak le, Freas seriffnek küldött levelében azt állította, információval rendelkezik Anna gyilkosával kapcsolatban. „Tisztelt uram! – írta. – Remélem, a segítségére lehetek.” Ennél többet nem közölt, ezért az üzenet kézhezvétele után a seriff – ahogy a sajtó fogalmazott: „gyors automobilként” – elszáguldott a börtönbe. Hale, aki a serifftől értesült a levélről, szintén odasietett. A kihallgatás során a 28 éves és szemlátomást ideges csekkhamisító bevallotta, hogy Brown 8000 dollárt fizetett neki Anna meggyilkolásáért. Azt is elmondta, hogyan lőtte fejbe a nőt, majd vitte le a karján a vízmosásba.

Nem sokkal a beismerő vallomás után egy rendőrkülönítmény elfogta Brownt, aki üzleti ügyben érkezett Pawhuskába.  A Pawhuska Daily Capital nyomban világgá is kürtölte a hírt: „ANNA BROWN GYILKOSA BEVALLOTTA BŰNÉT”. Alatta ezzel a kiegészítéssel: „Oda Brownt, a nő férjét is letartóztatták”. Mollie-t és a családját mélyen lesújtotta a hír, hogy Oda felel Anna haláláért; legfeljebb abban lelhettek vigaszt, hogy a bűnös nemsokára meglakol a tettéért – remélhetően akasztófán vagy villamosszékben végzi. Néhány nap múlva azonban a hatóságok elismerték, hogy a hamisító vallomását az égvilágon semmi nem támasztja alá – nem bizonyítható, hogy a gyilkosság idején Osage megyében tartózkodott, mint ahogy az sem, hogy Brown valaha is kapcsolatba lépett vele. A hatóságnak nem maradt más lehetősége, mint szabadon engedni Brownt. „Sok a szóbeszéd – idézték a seriffet –, de bizonyítékok kellenek.”

A megyei ügyész – legalábbis részben – Hale-nek köszönhette a megválasztását. Amikor először elindult a választáson, tanácsadói figyelmeztették, hogy meg kell szereznie Hale áldását, ezért többször megfordult a férfi farmján, de sosem találta otthon. Végül egy jószágfelügyelő kiokosította: „Ha látni akarja Bill Hale-t, korábban kell felkelnie – mármint átkozottul korán.” Így aztán a leendő ügyész hajnali háromkor leparkolta Ford T-modelljét a farmnál, és nyugovóra tért a volán mögött. Nem sokkal később arra riadt fel, hogy egy ádáz tekintetű fickó azt tudakolja tőle, mi a frászt keres a földjén. A leendő ügyész így ismerte meg William Hale-t. Miután elmagyarázta neki jövetele célját, kiderült, hogy Hale ismeri a szüleit, akiknél egyszer egy hóvihar idején menedékre talált. Rögtön biztosította is a szavazatáról a férfit, akit egyik tanácsadójának szavai szintén megnyugtattak: Hale „a világért sem hazudna senkinek, amit mond, az úgy is lesz”. A voksolás napján az ügyész be is húzta a megye összes választókörzetét.

Hale jóban maradt a férfival, vele és más tisztviselőkkel folyamatosan konzultált Anna gyilkosságának ügyében. A megyei ügyész végül úgy döntött, tesznek egy újabb próbát a golyóval, amit Anna halottszemléjén hiába kerestek. Miután az exhumáláshoz szükséges bírói végzés megérkezett, a Hale-hez és Mollie családjához egyformán közel álló Scott Mathist, a Big Hill Kereskedelmi Társaság tulajdonosát kérték fel a gyászos feladat felügyeletére, aki ki is ment a temetőbe temetkezési vállalkozója és egy sírásó kíséretében. A fűnek alig maradt ideje benőni a sírhalmot, a férfiak máris nekiestek ásókkal. Addig hányták a szikár földet, amíg el nem érték az egykor fehér, addigra már megfeketedett koporsót. Amint felfeszítették a fedelét, förtelmes bűz, a halál szaga járta át a levegőt.

Az első halottszemlét végző Shoun fivérek is megérkeztek a temetőbe, és újfent kutatni kezdtek a lövedék után. Ezúttal kesztyűt húztak, és egy bárdot is hoztak magukkal, hogy – a halálra vált temetkezési vállalkozó későbbi szavait idézve – „fasírttá” aprítsák Anna fejét. Erőfeszítéseiket ezúttal sem koronázta siker. A golyónak egyszerűen nyoma veszett.

1921 júliusára a békebíró lezárta a vizsgálatot, és arra jutott, hogy a halál ugyanúgy „ismeretlen tettesek keze által” következett be, mint Whitehorn esetében. Az összegyűjtött kevés bizonyítékot az irodájában zárta el arra az esetre, ha újabb fejlemények merülnének fel az ügyben.

Mindeközben Lizzie, aki energia és makacs elszántság tekintetében egykor Mollie-val vetekedett, egyre betegebb lett. Minden nappal távolabb sodródott, szinte testetlenné vált, mintha ugyanaz a kórság gyötörné, ami Minnie-t is felemésztette.

Kétségbeesésében Mollie előbb az oszázs gyógyítókhoz fordult, akik lázasan kántáltak a vérvörösen izzó keleti égbolt alatt, majd modern sarjaikhoz, a Shoun fivérekhez, akik fekete zacskókban hozták a gyógyító keverékeket. Úgy tűnt, semmi sem használ. Mollie az anyja mellett virrasztott, ragaszkodva a törzs hagyományaihoz. Lehet, hogy nem tudta őt meggyógyítani, de táplálhatta, és kifésülhette gyönyörű ezüsthaját az arcából, amely ráncosan is megőrizte kifejezőerejét és éteri mivoltát.

Egy júliusi napon, nem egészen két hónappal Anna meggyilkolása után, Lizzie feladta a küzdelmet. Mollie sem tudta visszatartani – lelkét elragadta Jézus Krisztus, Megváltó Urunk és Wah’kon-Tah, a Nagy misztérium. Mollie-t lesújtotta a gyász. Ahogy egy oszázs siratóének mondja:

Könyörülj rajtam, ó, Nagy Szellem!

Te látod könnyeimet, melyek el nem apadnak,

vedd el bánatom, és hozz vigasztalást.{2}

Mollie sógora, Bill Smith volt az első, aki eltűnődött azon, miért következett be Lizzie halála olyan hamar Anna és Whitehorn meggyilkolása után. Az elkeseredett és dühös férfi keserű szavakkal illette a hatóságokat, és úgy döntött, saját kezébe veszi a dolgokat. Akárcsak Mollie, ő is értetlenül állt a Lizzie-t sújtó rejtélyes kór előtt, és nem is akadt senki, aki észszerű és megalapozott magyarázattal szolgált volna rá. Minél inkább beleásta magát a kérdésbe, minél többet tárgyalt a doktorokkal és a helyi nyomozókkal, Bill Smithnek annál inkább meggyőződésévé vált, hogy Lizzie halálát nem betegség okozta. Egy rettenetes és természetellenes bűncselekménybe, mérgezésbe halt bele. Mollie sógora immár abban sem kételkedett, hogy valamilyen módon mindhárom haláleset összefügg az oszázs indiánok föld alatt található kincsével, a fekete arannyal.

4. A FÖLD ALATTI REZERVÁTUM

Váratlanul, gyorsan és őrült módon jött az a pénz. Mollie tízéves volt, amikor felfedezték az olajat. Saját szemével csak az ezt követő tobzódást láthatta. A törzs véneitől azonban tudta, a szövevényes történet, amelynek a végén népük hozzájutott az olajban gazdag területhez, még a XVII. században kezdődött, amikor az oszázs indiánok jogot formáltak az ország szinte teljes középső térségére – arra a területre, amely a mai Missouritól és Kansastől Oklahomáig és még nyugatabbra, egészen a Sziklás-hegységig terjedt.

1803-ban Thomas Jefferson elnök a franciáktól megvásárolta Louisiana territóriumot, amely javarészt az oszázs indiánok földje volt. Jefferson arról tájékoztatta a haditengerészeti miniszterét, hogy az oszázs hatalmas nemzetség, ezért „jó viszonyt kell ápolni velük, miután földjeiken szánalmasan gyengék vagyunk”. Amikor 1804-ben az oszázs törzsfők küldöttsége a Fehér Házban találkozott Jeffersonnal, az elnök lelkendezve közölte a miniszterével, hogy az oszázs indiánok, akiknek harcosai jellemzően 180 centinél magasabbra nőttek, „a legpompásabb emberek, akiket valaha látott”.

A találkozón Jefferson „gyermekeinek” szólította a törzsfőket. Mint mondta: „Ősatyáink olyan rég keltek át a nagy vízen, hogy már az emlékét is elfeledtük. Mintha mi is ebből a földből nőttünk volna ki, ahogyan ti is… Immár mind egyetlen család vagyunk. Ha majd visszatértek a népetekhez – tette hozzá –, mondjátok el nekik, hogy mindannyiuk kezét fogom, ezáltal az ő atyjuk is vagyok, így nemzetünk soraiban csakis barátokra és jótevőkre találnak.”

E felvezetés után Jefferson négy éven belül kikényszerítette, hogy az oszázs indiánok mondjanak le az Arkansas és Missouri folyók közti területről. A törzsfőknek közölniük kellett a néppel, hogy „nincs más választásuk: vagy aláírják az egyezményt, vagy az Egyesült Államok ellenségévé nyilvánítják őket.” Az elkövetkező két évtizedben az oszázs indiánok őseik csaknem százmillió holdnyi (mintegy 410 ezer négyzetkilométernyi) területéről szorultak ki, míg végül Kansas délkeleti felében, egy 50 x 125 mérföldes (nagyjából 16 ezer négyzetkilométeres) földsávban találtak menedékre. Mollie anyja és apja már itt ért a felnőttkorba.

Mollie apja 1844 körül született, és a Ne-kah-e-se-y indián nevet kapta. Fiatal oszázs férfiként jellemzően rojtos szarvasbőr nadrágot, mokaszint és bőr ágyékkötőt viselt, hozzá kézzel szőtt övvel, rajta dohányzacskóval és tomahawkkal. Mellkasát gyakran csupaszon hagyta, a haját pedig borotválta – csak középen, a fejtetőtől a nyakáig hagyott egy sávot, ami viszont úgy meredezett, mint egy spártai sisak tolldísze.