Jon Krakauer

ISTEN NEVÉBEN

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Under the banner of heaven

Copyright © 2003, 2004 by Jon Krakauer

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Doubleday,

an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division

of Penguin Random House LLC.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Torma Péter, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-385-5 (papír)

ISBN 978-963-614-386-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Tóth Gábor

E-book: Scriptor Kft.

Lindának

Hiszünk a becsületességben, az erkölcsösségben és a tisztaságban; zsarnoki törvényeknek azonban, melyek megtiltják nekünk vallásunk szabad gyakorlását, nem engedelmeskedhetünk. Isten nagyobb az Egyesült Államoknál, és ha a kormány szembefordul a mennyországgal, mi a mennyország lobogója alatt vonulunk fel a kormány ellen. […] A többnejűség isteni intézmény. Közvetlenül Istentől kaptuk. Az Egyesült Államok nem törölheti el. A föld egyetlen nemzete, és valamennyi nemzete együttvéve sem akadályozhatja […]. Megtagadom az Egyesült Államokat; Istennek engedelmeskedem.

JOHN TAYLOR, AZ UTOLSÓ NAPI SZENTEK

JÉZUS KRISZTUS EGYHÁZA ELNÖKE, PRÓFÉTÁJA, LÁTNOKA

ÉS KINYILATKOZTATÓJA, 1880. JANUÁR 4.

Nincs még egy olyan, vallástól átitatott nyugati nemzet, mint a miénk, amelyben tízből kilencen szeretjük Istent, és ő is viszontszeret bennünket. E kölcsönös szenvedély áll társadalmunk központjában, és igényel némi megértést, amennyiben hitbuzgó társadalmunk egyáltalán megérthető.

HAROLD BLOOM: THE AMERICAN RELIGION

[AZ AMERIKAI VALLÁS], 1992.

PROLÓGUS

Utah megyében majd mindenki hallott a Lafferty fiúkról. Természetesen főként a rettenetes gyilkosságok kapcsán, de a Lafferty név már azelőtt sem volt ismeretlen a megyében, hogy Brenda és Erica Laffertyt megölték. Watson Laffety, a nemzetségfő virágzó csontkovácsi praxist vitt Provo belvárosának történelmi negyedében. Feleségével, Claudine-nal hat fiú- és két lánygyermekük született, akikbe szokatlanul erős munkaerkölcsöt neveltek, és elkötelezett ragaszkodást a mormon egyházhoz. Az egész család szorgalma és feddhetetlensége csodálat tárgya volt.

Allen – a legifjabb Laffertty utód, e könyv írásának idején a negyvenes évei közepén járt – kamaszkora óta burkolóként dolgozott. 1984 nyarán American Forkban élt huszonnégy éves feleségével és csecsemőkorú kislányával, egy fehér középosztály lakta, álmos kertvárosban a Provóból Salt Lake Citybe vezető autópálya mentén. Felesége, Brenda, az egykori szépségkirálynő városszerte ismertségnek örvendett, mint a PBS helyi partnere, a 11-es csatorna hírműsorának korábbi bemondónője. Bár otthagyta bimbózó médiakarrierjét, hogy feleségül menjen Allenhez és családot alapítson, Brenda semmit sem veszített abból a túláradó életörömből, amely kedveltté tette őt a televíziónézők körében. Kedves, igazi társasági ember volt, aki maradandó benyomást hagyott mindenkiben.

1984. július 24-én Allen már napkelte előtt elindult kis ikerházi lakásukból, és százharminc kilométert vezetett az autópályán az Ogdentől keletre lévő építkezésig, ahol dolgozott. Az ebédszünetben hazatelefonált Brendának, aki körülbelül egy percig beszélgetett vele, majd átadta a telefont tizenöt hónapos kislányuknak, Ericának. Erica gügyögött valamit babanyelven, aztán Brenda közölte a férjével, hogy minden rendben van, és elköszönt tőle.

Allen este nyolc óra tájban, a hosszú munkanaptól kimerülten ért haza. A bejárati ajtóhoz érve döbbenten tapasztalta, hogy az zárva van; szinte sohasem zárták kulcsra. Bement a kulcsával, és újabb meglepetés érte: a televízióból baseballmeccs ordított. Sem ő, sem Brenda nem szerette a baseballt – sosem néztek ilyesmit. Miután kikapcsolta a tévét, természetellenesen csöndesnek érezte a lakást, mintha nem lett volna otthon senki. Úgy gondolta, hogy Brenda biztosan elment valahová a babával. „Elindultam, hogy átnézzek a szomszédba, hátha ott van – mesélte később –, és akkor megláttam a vért az ajtó mellett a villanykapcsolón.” Ezután találta meg a vértócsában fekvő Brendát a konyhában.

Miután hiába szólongatta, letérdelt mellé és a vállára tette a kezét. „Megérintettem, és hideg volt a teste… Véres volt az arca, és egyáltalán, mindene” – idézte fel. Allen felvette a felesége mellett heverő konyhai telefont, és a segélyhívót tárcsázta, de ekkor észrevette, hogy nincs vonal. A vezetéket kitépték a falból. Elindult a hálószobába, hogy az ottani készülékkel próbálkozzon, és útközben benézett a gyerekszobába, ahol Erica különös testhelyzetben, mozdulatlanul feküdt a kiságyában. Csak pelenkát viselt, amelyet átitatott a vér, ahogy az ágyon lévő takarókat is.

Allen a hálószobába sietett, de ott sem működött a telefon, ezért átment a szomszédhoz, ahonnan végre sikerült felhívnia a segélyvonalat. Leírta a diszpécsernek a mészárlást, aztán az anyjának telefonált.

Amíg a rendőrség érkezésére várt, Allen visszatért a saját lakásukba. „Odamentem Brendához, és imádkoztam. Aztán ahogy megértettem, mi történt, alaposabban felmértem a helyzetet, és láttam, hogy ádáz küzdelem zajlott” – mesélte. Akkor vette csak észre, hogy nem csupán a konyha véres: olyan volt a nappali fala, a padló, az ajtó és a függöny is. Egyértelmű volt a számára, hogy ki a felelős. Már akkor tudta, amikor először megpillantotta Brendát a konyhapadlón.

A rendőrök bevitték Allent az American Fork-i kapitányságra, és egész éjjel faggatták. Azt feltételezték, hogy ő a gyilkos; rendszerint ugyanis a férj az elkövető. Allennek azonban nagy nehezen sikerült őket meggyőznie arról, hogy az első számú gyanúsított a legidősebb bátyja, Ron Lafferty. Ron nemrég tért vissza Utah megyébe, miután az előző három hónapban fel-alá utazgatott Nyugaton egy másik Lafferty fivérrel, Dannel. A rendőrség körözést adott ki Ron autójára, egy utahi rendszámot viselő, 1974-es gyártmányú halványzöld Impalára.

A gyilkosságok rituálisnak tűntek, ami szokatlan érdeklődést váltott ki a médiából, és a végletekig felzaklatta a lakosságot. Másnap estére a Lafferty-gyilkosság lett a vezető hír az egész államban. Július 26-án, csütörtökön az alábbi cikk jelent meg a Salt Lake Tribune címoldalán:

NAGY ERŐKKEL KERESIK AZ AMERICAN FORK-I

GYILKOSSÁG GYANÚSÍTOTTJÁT

Mike Gorrel munkatárs – Ann Shields külső tudósító

AMERICAN FORK – Utah és a környező államok rendőrei keresik a Utah megyei Highland egykori önkormányzati képviselőjét, egy vallási fundamentalistát, aki a gyanú szerint kedden meggyilkolta sógornőjét és annak 15 hónapos gyermekét.

A 42 éves, ismert lakcímmel nem rendelkező Ronald Watson Laffertyt kétrendbeli, különös kegyetlenséggel elkövetett emberöléssel gyanúsítják, a 24 éves Brenda Wright Lafferty és kislánya, Erica Lane halála ügyében. […]

Az American Fork-i rendőrség még nem állapította meg a gyilkosságok indítékát, és nem kommentálta azokat az állítólagos értesüléseket, hogy az Utolsó Napi Szentek Jézus Krisztus Egyházából (LDS) kizárt gyanúsított poligám vagy fundamentalista vallási szekták tagja volt, és eme kapcsolatai összefüggésben állhatnak a gyilkosságokkal.

A helybeliek hitetlenkedésüknek adtak hangot amiatt, hogy ilyesmi megtörténhetett a lakóhelyükön.

„Az egész várost megrázta, hogy ilyen dolog történt egy olyan rendes és nyugodt közösségben, mint American Fork. Olyan emberek, akik eddig sosem zárták az ajtót, azt mondják, hogy mostantól zárni fogják” – mondta egy neve elhallgatását kérő környékbeli.

Ken Beck, az LDS American Fork-i egyházközségének püspöke, akinek gyülekezetéhez Allen és Brenda Lafferty is tartozott, azt nyilatkozta lapunknak, hogy „rendes, hétköznapi házaspár” voltak, akik aktívan részt vettek az egyház életében.

Közvetlenül alatta pedig ez:

A HELYIEK ÁLLÍTÁSA SZERINT

A GYANÚSÍTOTT MEGVÁLTOZOTT

A Tribune különleges tudósítása

AMERICAN FORK – Céltudatos ember, aki aktív mormon hívőből és konzervatív republikánusból keményvonalas konstitucionalista és egyházából kitagadott fundamentalista lett: így emlékeznek egykori lakóhelyén Ronald Watson Laffertyre.

Lafferty tagja volt Highland első képviselő-testületének, amikor a Utah megye északi részén fekvő kisváros 1977-ben önálló település lett. Sikeres kampányt vezetett a sör árusításának betiltásáért a városka egyetlen vegyesboltjában – ahol az American Fork kanyonba tartó turisták a mai napig nem juthatnak sörhöz.

„Két éve még tisztának tűnt, egy normális átlagamerikainak, még reggelente is, miután megfejte a család tehenét” – mondja egy helybeli, aki ugyanazon a félhektáros parcellákra osztott, gyerekekkel, lovakkal, kecskékkel, csirkékkel és nagy konyhakertekkel teli környéken lakik, ahol azelőtt Lafferty is.

Tavaly sok év házasság után elvált a feleségétől. Egy éve nem is látták a környéken.

Nem sokkal karácsony után „a mormon egyházközség egyik tartópilléreként” jellemzett Lafferty hat közös gyerekükkel együtt elköltözött az államból.

A környékbeliek azt állítják, hogy vallási és politikai nézetkülönbségek vezettek a váláshoz.

„Ron mindig azt mondta, hogy ki kell állni azért, ami helyes, bármi is legyen a következménye” – nyilatkozta egyikük.

A család barátai szerint Lafferty politikai nézetei konzervatív republikánusból igazi fundamentalistává váltak – vagy talán fejlődtek. Egy helybéli szerint a 12 év alatt, amíg Highlandben élt, Lafferty hinni kezdett az aranystandard visszaállításában, a szigorú konstitucionalizmusban és abban, hogy kizárólag a „helyes törvényeket” kell betartani.

„Minden vágya volt megmenteni az alkotmányt és az országot. Ez igazi vallásos megszállottsággá vált nála” – mondta egy régi barátja.

A nyomozók kihallgatták Allen összes fellelhető testvérét, valamint az anyját és számos barátját is. Mint az a Tribune szombati számának címlapsztorijából kiderült, a rendőrség kezdte összerakni a brutális bűntény indítékát:

VALLÁSI INDÍTTATÁSÚ KETTŐS GYILKOSSÁG?

3 SZEMÉLYT GYANÚSÍTANAK ANYA ÉS CSECSEMŐJE

LEMÉSZÁRLÁSÁVAL

Ann Shields, külső tudósító

AMERICAN FORK – Újabb két személyt gyanúsítottak meg egy American Fork-i nő és 15 hónapos kislánya július 24-i meggyilkolásával kapcsolatban, miután a rendőrség közzétette, hogy a gyilkosságok egy vallásos „kinyilatkoztatás” részei lehettek.

A két újabb gyanúsított a Salemben élő, ismeretlen életkorú Dan Lafferty, az áldozat sógora, aki korábban pályázott a Utah megyei seriff posztjára, és a 24 éves korábban wichitai (Kansas) Richard M. Knapp.

Dan Lafferty bátyját, a 42 éves highlandi (Utah megye) Ronald Laffertyt szerdán gyanúsították meg kétrendbeli emberöléssel. […]

Randy Johnson rendőrfőnök […] pénteki bejelentése szerint a rendőrség a nyomozás alapján azt feltételezi, hogy Ron egy kézzel írt kinyilatkoztatástól felszólítva követte el a gyilkosságokat. „Amennyiben ez az írás valóban létezik, úgy perdöntő bizonyíték lehet, és szeretnénk látni” – hangsúlyozta a rendőrkapitány, egyúttal felkért mindenkit, aki információval rendelkezik a kérdéses dokumentumról, hogy lépjen kapcsolatba az American Fork-i Rendőrkapitánysággal vagy az FBI-jal. […]

Johnson azt is hozzátette, hogy a gyanúsítottaknál valószínűleg fegyver van, és veszélyesek lehetnek, különösen a rendvédelmi erők tagjaira. […]

A gyanúsítottak és az áldozatok szomszédai, illetve barátai megjegyezték, hogy Ron Lafferty a jelek szerint belépett egy poligám vagy fundamentalista szektába, vagy ilyet alapított, és lehetséges, hogy a gyilkosságok egy családon belüli vallási vitára vezethetők vissza.

Július 30-án látták Ron rozoga Impaláját egy ház előtt parkolni a Wyoming állambeli Cheyenne-ben. A házba behatoló rendőrök a Lafferty fivéreket nem találták meg, de letartóztatták Richard „Ricky” Knappet és Chip Carnest, két csavargót, akik nyár eleje óta együtt utazgattak Laffertyékkel. A tőlük kapott információk a nevadai Renóba vezették a hatóságokat, ahol augusztus 7-én letartóztatták Ront és Dant, amint éppen sorban álltak a Circus Circus kaszinó büféjénél.

A fivérek az előzetes letartóztatásból erőtlen médiakampányt indítottak ártatlanságuk bizonygatására. Ron azt állította, hogy az ellenük felhozott vádak hamisak, és a „Utah államban mindent irányító” mormon egyház nem fogja hagyni, hogy a fivérével igazságos tárgyaláson védhessék meg magukat. Bár azt beismerte, hogy hisz a „többes házasság” jogosságában, azt mondta, sohasem gyakorolta a többnejűséget, és nem volt tagja semmiféle szélsőséges szektának. A férfi kifejezte emellett a mormon egyház iránti szeretetét, ugyanakkor arra figyelmeztetett, hogy az LDS jelenlegi vezetése eltért a vallásalapító próféta, Joseph Smith szent tanaitól.

Négy nappal később Dan Lafferty is írásos nyilatkozatot tett közzé a médiában, amelyben kijelentette, hogy Ronnal nem követték el azokat a bűncselekményeket, amelyekkel vádolják őket, és hozzátette, hogy „közel az idő, amikor kiderül a valódi bűnösök kiléte”.

December 29-én, öt nappal a Provóban tartandó tárgyalás kitűzött időpontja előtt Jerry Scott, a Utah Megyei Börtön parancsnoka elvezette a cellájából Dant, hogy kikérdezze. Dan arra tért vissza, hogy a bátyja a szomszédos cellában a nyakánál fogva lóg egy törölközőtartó állványról, eszméletlen és nem lélegzik; Ron egy póló segítségével akasztotta fel magát. „Megnyomtam a házitelefon gombját, és szóltam, hogy nagyon gyorsan jöjjenek le” – emlékezett vissza Dan. Scott hadnagy kisvártatva megérkezett, de már nem tudta kitapintani Ron pulzusát. Hiába próbálkozott ő és két másik fegyőr is mellkaskompresszióval és szájból szájba lélegeztetéssel, nem sikerült újraéleszteniük a férfit. Mire megérkeztek a mentők, a fogoly – Scott későbbi szavaival élve – „halottnak tűnt”.

Dacára annak, hogy Ron légzése a becslések szerint tizenöt percre leállt, a mentőknek végül sikerült újraindítaniuk a szívverését, és lélegeztetőgépre került a Utah Megyei Regionális Egészségügyi Központ intenzív osztályán. Két napig kómában volt, majd visszanyerte az eszméletét – csodálatos felépülését Dan isteni beavatkozásnak tulajdonította. Bár a fivérek eredetileg együtt álltak volna bíróság elé három nappal azután, hogy Ron magához tért a kómából, J. Robert Bullock bíró úgy döntött, hogy az eredeti időpontban csak Dant hallgassák meg, hogy Ron felépülhessen, illetve, hogy el lehessen végezni rajta azokat a pszichiátriai vizsgálatokat, amelyek révén megállapítható, hogy szenvedett-e agykárosodást.

A bíróság két ügyvédet rendelt ki Dan képviseletére, ő azonban pusztán tanácsadói szerepbe szorította őket és ragaszkodott hozzá, hogy önmagát védhesse. Öt nappal a tárgyalás megkezdése után az esküdtszék visszavonult ítélethozatalra, és kilenc órával később bűnösnek mondta ki Dant kétrendbeli emberölés bűntettében. Az ezt követő tárgyalás során, amely arról hivatott dönteni, hogy kivégezzék-e Dant a bűneiért, Dan így szólt az esküdtekhez: „Ha a maguk helyében lennék, én halálbüntetést szabnék ki”, és megígérte, hogy ebben az esetben nem fog fellebbezni.

„A bíró teljesen kiakadt, amikor ezt mondtam” – mesélte később. „Azt hitte, arról beszélek, hogy meg akarok halni, és figyelmeztette az esküdteket, hogy csak azért, mert ezt akarom, nem szavazhatnak a kivégzésemre. Pedig én csak tudatni akartam velük, hogy nyugodtan hallgathatnak a lelkiismeretükre. Nem akartam, hogy aggódjanak vagy bűntudatuk legyen, amiért halálra ítélnek, ha szerintük ezt érdemlem. Képes voltam elvenni egy életet Istenért, hát úgy éreztem, képesnek kell lennem arra is, hogy a sajátomat odaadjam érte. Ha Isten azt akarja, hogy kivégezzenek, nekem megfelel.”

Tíz esküdt a halálbüntetésre szavazott, ám a másik kettő nem volt hajlandó a többséggel tartani. Mivel a halálbüntetéshez egyhangú döntés lett volna szükséges, ezzel megkímélték Dan életét. Az esküdtszék elnöke szerint a kivégzést megakadályozó esküdtek egyike egy nő volt, akit Dan „szemkontaktus, mosoly, illetve egyéb nonverbális eszközök és pszichoszexuális csábítás” alkalmazásával manipulált, és a nő végül ennek hatására hagyta figyelmen kívül mind a bizonyítékokat, mind a bírótól kapott instrukciókat. Az elnök, akit egészen megdöbbentett, hogy Dan ily módon elkerülte a halálbüntetést, magán kívül volt dühében.

(Később Dan is azt állította, hogy furcsa módon ő maga is csalódott, hogy nem végezték ki.)

Bullock bíró leplezetlen gúnnyal a hangjában emlékeztette Dant, hogy az életét az az emberi törvény mentette meg, amit állítása szerint a semmibe vesz, majd – miközben láthatóan nem bírt uralkodni undorán – hozzátette: „Tizenkét éves bírói pályafutásom alatt sohasem ítélkeztem olyan kegyetlen, visszataszító, céltalan és értelmetlen bűntény ügyében, mint amilyen Brenda és Erica Lafferty meggyilkolása. És ugyancsak nem láttam még olyan vádlottat, aki ennyire ne tanúsított volna megbánást vagy emberi érzést.” Ez a kijelentés annak a keményre edződött bírónak a szájából hangzott el, aki 1976-ban a két fiatal mormon meggyilkolásával vádolt Gary Mark Gilmore tárgyalását vezette.[1] Miután Bullock közölte a bírósággal, hogy az esküdtszék nem tudott megegyezni a halálos ítéletben, így fordult Danhez: „Gondoskodom róla, hogy az egész életét rács mögött töltse a Utah Állami Fegyházban, és ennek megfelelő ítéletet hozok” – mondta, és kétszeres életfogytiglant szabott ki Danre.

Ron tárgyalása majdnem négy hónappal később, 1985 áprilisában kezdődött, miután a pszichiáterek és pszichológusok hada kijelentette róla, hogy mentálisan ép. Kirendelt ügyvédei abban reménykedtek, hogy sikerül a vádat hirtelen felindulásból elkövetett emberölésre módosítaniuk. Ezt arra próbálták alapozni, hogy Ron mentális betegségben szenvedett, amikor Dannel megölték Brenda Laffertyt és a kislányát, de Ron megtiltotta nekik, hogy erre építsék a védelmet. „Úgy érzem, ez a bűnösségem beismerését jelentené, és erre nem állok készen” – mondta Bullock bírónak.

Ront végül szándékos emberölésért ítélték el, és az ő esetében egyetlen esküdt sem állt a halálbüntetés útjába. Az ítélet végrehajtásának módja méreginjekció, vagy négy, közelről a szívre leadott lövés lehetett. Ron az utóbbit választotta.

1985. január 15-én, közvetlenül azután, hogy Bullock bíró kimondta rá, hogy élete hátralevő részét börtönben fogja tölteni, Dan Laffertyt átszállították a Draper melletti Point of the Mountainben található állami fegyházba, ahol egy büntetés-végrehajtási tiszt levágta a haját és lenyírta a szakállát. Ez közel tizenhét évvel korábban volt ahhoz képest, amikor felkerestem a börtönben, de Dan láthatóan azóta sem borotválkozott vagy vágatott hajat: gumikkal kábellé merevített szakálla látogatásomkor már a hasáig ért. A haja megőszült, és narancs-színű rabruhája hátára terült. Noha ötvennégy éves volt, és szarkalábak húzódtak a szeme sarkában, volt az egész megjelenésében valami összetéveszthetetlenül kisfiús. A bőre olyan sápadt volt, hogy szinte áttetszőnek tűnt. Könyökéből kezdetleges pókháló-tetoválás indult ki, csipkézett kék mintával borítva a könyökhajlatát. A kezén bilincs volt, megbéklyózott bokáját a betonpadlóba ágyazott acélkarikához láncolták. Csupasz lábán olcsó gumipapucsot viselt.

A nagydarab férfi kedélyesen csak „a kolostorom” néven emlegette a fegyházat, amelynek folyosóin minden reggel fél hétkor visszhangzott végig az ébresztő, aztán létszámellenőrzés következett. Dan zárkájának ajtaja napi húsz órán át zárva volt, de ez nem különösebben zavarta, azt mondta, egyébként is szinte mindig a cellájában volt. „Csak zuhanyozni meg ételt osztani megyek ki, merthogy a menzán dolgozom. De nem nagyon vegyülök a többiekkel. Próbálom nem elhagyni a cellámat, ha nem feltétlenül muszáj. Túl sok itt a köcsög. Belekevernek a kis játszmáikba, és a végén muszáj szétbaszni valakit. Azért meg elveszik az ember előjogait. Túl sok veszítenivalóm van. Most nagyon kényelmes a helyzetem. Jó fej cellatársam van, és nem akarom elveszíteni” – magyarázta.

A cellatárs Mark Hofmann volt, egy egykor hithű mormon, aki Angliában misszionáriusként szolgálva elveszítette a hitét, és titokban ateista lett, de Utahba visszatérve továbbra is példás utolsó napi szentnek tettette magát. Nem sokkal ezután felfedezte, hogy különleges tehetsége van a hamisításhoz. Az eredetire megszólalásig hasonlító történelmi dokumentumokat kezdett előállítani, amelyekért nagy összegeket húzott ki a gyűjtőkből. 1985 októberében, amikor világossá vált számára, hogy a nyomozók rá fognak jönni néhány általa eladott régi mormon irat hamis voltára, felrobbantott egy sor csőbombát, hogy elterelje a figyelmet magáról, és ezzel megölte két ártatlan szenttársát.[2] Hofmann számos hamisítványa Joseph Smithnek és a mormon vallás szent történetének elhiteltelenítését célozta; több mint négyszázat közülük maga az egyház vett meg (amely eredetinek hitte őket), hogy aztán elrejtse őket a nyilvánosság elől.

Noha Hofmann utóbb már nyíltan kifejezte megvetését általában a vallás és különösen a mormon vallás iránt, ateizmusa a jelek szerint nem akadályozta a barátságát Dan Laffertyvel – annak ellenére sem, hogy Dan a saját büszke önjellemzése szerint is vallási fanatikus maradt. „A cellatársamat nem érdekli a hitem” – erősítette meg. „Akkor is testvérek vagyunk. Összeköt bennünket a szív.”

Dan az elítélése előtt, és több mint egy évtizeden át még azután is szilárdan kitartott amellett, hogy ártatlan Brenda és Erica Lafferty meggyilkolásában. 1984 augusztusi, renói letartóztatásakor azt mondta a rendőröknek: „Azt hiszik, gyilkosságot követtem el, de nem.” Bár mindvégig azt állította, hogy nem követett el bűnt, Brenda és Erica megölését paradox módon nem tagadta. Amikor megkértem, hogy magyarázza el, hogyan lehet ez a két, látszólag egymásnak ellentmondó állítás egyszerre igaz, azt felelte: „Isten akaratát hajtottam végre, és az nem bűn.”

Azt sem hallgatta el, hogy pontosan mi történt 1984. július 24-én. Elmondása szerint nem sokkal dél után Ronnal, valamint a társaságukban utazó két csavargóval, Ricky Knapp-pel és Chip Carnesszal a legfiatalabb fivér, Allen American Fork-i házához hajtottak, amely az autópályán alig húszpercnyire található a börtöntől, ahol Dan raboskodik. A téglából épült ikerházban ott találta tizenöt hónapos unokahúgát, Ericát, aki a kiságyában állt, és mosolygott rá. „Úgy egy percig beszéltem hozzá – emlékezett vissza Lafferty. – Azt mondtam neki: »Nem egészen értem, miről van szó, de úgy néz ki, az Isten akarata az, hogy elhagyd ezt a világot; talán később majd megbeszélhetjük.«” Ezután megölte a gyereket egy huszonöt centis csontozókéssel. Miután végzett Ericával, nyugodtan átsétált a konyhába, és ugyanazzal a késsel megölte a kislány édesanyját is.

Megbánást vagy szégyent ugyanakkor soha nem érzett amiatt, amit tett – ezt még tizenhét évvel a két gyilkosság elkövetése után is teljes meggyőződéssel állította.

A bátyjához, Ronhoz hasonlóan Dan Laffertyt is hithű mormonnak nevelték. „Mindig is érdekelt Isten és Isten országa. Kisgyerekkorom óta ez volt nekem a középpontban” – magyarázta.

Meggyőződése szerint Isten akarta volt, hogy megölje Brenda és Erica Laffertyt. „Olyan volt, mintha valaki aznap megfogta volna a kezemet, és szép nyugodtan végigvezetett volna mindenen, ami történt. Ron azt a kinyilatkoztatást kapta Istentől, hogy ezeket az életeket el kell venni. És nekem kellett megtennem. Márpedig, ha Isten azt akarja, hogy valamit tegyél meg, akkor azt meg kell tenni. Nem akarod őt magadra haragítani azzal, hogy megtagadod a munkáját.”

Megszámlálhatatlan szempontból sokkolóak ezek a gyilkosságok, de a legfelkavaróbb az egészben a megbánás teljes és kitartó hiánya Lafferty részéről. Hogy lehet képes egy elvileg épelméjű, közismerten vallásos ember ilyen kegyetlenül meggyilkolni egy ártatlan nőt és a kisbabáját, az érzelem egyetlen szikrája nélkül? Honnan veszi hozzá az erkölcsi igazolást? Mi töltötte el őt ekkora bizonyossággal?

Ha meg akarjuk válaszolni ezeket a kérdéseket, a szív és a fej azon homályos szegleteit kell feltárnunk, amelyek legtöbbünket arra késztetik, hogy higgyen Istenben – a lánglelkű keveseket pedig megjósolható módon arra sarkallják, hogy ezt az irracionális hitet egészen a logikus végkifejletig elvigyék.

A vallásos elhivatottságnak van egy sötét oldala, amelyet túlságosan gyakran szokás semmibe venni vagy letagadni. Az emberek kegyetlen vagy embertelen viselkedésre bírásának – a gonoszra való felbujtásnak, hogy a hit szótárából kölcsönözzünk – nincs hatékonyabb eszköze, mint a vallás. Ha előkerül a vallási indíttatású vérontás témája, a legtöbb amerikai azonnal az iszlám fundamentalizmusra gondol, ami várható is a New Yorkot és Washingtont ért szeptember 11-i támadások után. Az emberek azonban azóta visznek véghez gyűlöletes tetteket Isten nevében, amióta csak hisznek különböző istenségekben, és minden vallásnak vannak szélsőséges hívei. Nem Mohamed az egyetlen próféta, akinek szavait a barbárság igazolására használták; a történelem ugyanúgy nem szűkölködik keresztényekben, zsidókban, hindukban, szikhekben, sőt, buddhistákban sem, akiket a szent szövegek indítottak ártatlanok lemészárlására. És ezek között a vallási szélsőségesek között jócskán akad tősgyökeres, kukoricán nevelt amerikai is.

A hiten alapuló erőszak már jóval Oszama bin Laden előtt is létezett, és még az ő pusztulása után is sokáig velünk marad. Az olyan vallási fanatikusok, mint bin Laden, David Koresh, Jim Jones, Aszahara Sókó[3] és Dan Lafferty ugyanolyan gyakoriak voltak minden korban, mint bármilyen más fanatikus. Bármely emberi tevékenység gyakorlói között találni olyanokat, akiket olyan erős beszűkültség és rendíthetetlen szenvedély hajt, amely végül elemészti őket. Elég csak azokra gondolnunk, akik példának okáért annak szentelik az életüket, hogy zongoraművészek legyenek vagy megmásszák a Mount Everestet. Egyesek számára ellenállhatatlan vonzerővel bír az extrém tartomány. És az ilyen fanatikusok egy része elkerülhetetlenül a lelki életre fog ráfixálódni.

A fanatikust látszólag az motiválja, hogy valamilyen nagy jutalomra – vagyonra, hírnévre, örök üdvösségre – áhítozik, valódi jutalma azonban valószínűleg maga a megszállottság. Ez a vallási fanatikusra éppúgy igaz, mint a fanatikus zongoristára vagy a fanatikus hegymászóra. Elhivatott rajongásának köszönhetően a léte megtelik értelemmel. A fanatikus világképéből eltűnik a bizonytalanság; minden kétely helyét a narcisztikus magabiztosság veszi át. Édes düh gyorsítja fel a pulzusát, amelyet az alsóbbrendű halandók bűnei és hibái táplálnak, akik a földet szennyezik, ahová csak néz. Látótere addig szűkül, amíg az arányérzék utolsó maradványai is lefoszlanak az életéről. A féktelenségen keresztül olyasmit tapasztal meg, ami az elragadtatáshoz hasonlít.

Bár az extrém távoli tartománya bármely területen képes mérgező vonzerőt kifejteni az arra fogékonyakra, a szélsőségesség a jelek szerint különösen gyakori jelenség azok körében, akiket habitusuk vagy neveltetésük valamilyen vallás felé terelt. A hit az értelem logikai ellentéte, és a spirituális elköteleződésnek alapvető komponense a meggondolatlanság. És amikor a vallási fanatizmus veszi át az észérvek helyét, megjósolhatatlan a végeredmény. Bármi megtörténhet. Szó szerint bármi. A józan ész nem ér fel Isten hangjával – amint azt Dan Lafferty tette oly látványosan bizonyítja.

E könyv célja, hogy valamennyire bemutassa Laffertyt és a hozzá hasonlókat. Az ilyen embereket megpróbálni megérteni rémítő vállalkozás, ugyanakkor talán hasznos is – amiatt, amit megtudhatunk belőle a brutalitás gyökereiről, de talán még inkább amiatt, ami a hit természetéről derülhet ki általa.

[1] Gary Gilmore a halálbüntetés újbóli amerikai meghonosításának jelképe volt a 70-es évek végén, miután ő volt az első elítélt, akit a halálbüntetés 1976-os visszaállítása után kivégeztek az Egyesült Államokban. Történetét emlékezetes módon a fivére, Mikal Gilmore mesélte el Shot in the Heart [Szívlövés] című könyvében, majd Norman Mailer a Pulitzer-díjjal jutalmazott A hóhér dalában. A Gilmore- és a Lafferty-pernek Bullock bírón kívül több közös szereplője is volt: Gary Gilmore ügyvédjéül többek közt azt a Mike Esplint rendelte ki a bíróság, aki később Ron és Dan Laffertyt is képviselte a gyilkossági perben. Az ügyész pedig mind a két tárgyaláson Noall T. Wootton volt.

[2] Mark Hofmann bűnözői tevékenységéről pompás beszámolót írt Robert Lindsey A Gathering of Saints (Szentek gyülekezete), illetve Linda Sillitoe és Allen Roberts Salamander címmel.

[3] Aszahara Sókó az Aum Sinrikjó szekta „Szent Pápája” és „Nagytiszteletű Mestere”, amely 1995-ben halálos szaringáz-támadást hajtott végre a tokiói metróban. Az Aum Sinrikjó (a név jelentése „legfőbb igazság”) a buddhizmusból, a kereszténységből és a hinduizmusból merítette tanait. A szekta tagságát a támadás idején világszerte mintegy negyvenezerre becsülték, mostanra azonban ezer körülire csökkent. Kyle B. Olson terrorizmus-szakértő szerint az Aum tulajdonában lévő házakban ma is látni Aszahara híveit, fejükön bizarr elektronikus szerkezettel, amely az agyhullámaikat hivatott szinkronizálni a szektavezérével, aki jelenleg börtönben ül Japánban. (Aszaharán 2018-ban végrehajtották a 2004-ben kimondott halálos ítéletet – a ford.)

I. RÉSZ

A szakadások, amelyek időről időre, a külső támadásoknál jóval súlyosabban megrázták a mormon egyházat, csupán annak erejét bizonyítják. Annak jelei voltak, hogy mennyire komolyan veszik az áttértek és máshitűek az üdvösséget, és hogy készek voltak a lelküket is kockára tenni egy olyan tanért, amelyet egy későbbi, kevésbé biblikus nemzedék már képes volt közönnyel szemlélni

WILLIAM MULDER – A. RUSSELL MORTENSEN:

AMONG THE MORMONS [A MORMONOK KÖZÖTT], 1959.

EGY

A SZENTEK VÁROSA

Mert szent népe vagy te az Úrnak, a te Istenednek, és az Úr választott téged, hogy légy néki tulajdon népe minden nép közül, a melyek a föld színén vannak

MÓZES V. KÖNYVE, 14:2 (KÁROLI GÁSPÁR FORDÍTÁSA)

És lészen, hogy én, az Úristen, elküldök egy hatalmasat és erőset, aki a hatalom jogarát tartja a kezében, világosságba van öltözve, az takarja, akinek szája szavakat, örök szavakat szól; míg bensője az igazság forrása, hogy rendbe szedje Isten házát

A TAN ÉS A SZÖVETSÉGEK, 85. SZAKASZ,

KINYILATKOZTATOTT JOSEPH SMITHNEK

1832. NOVEMBER 27-ÉN

A Salt Lake-templom legmagasabb tornyának tetején a trombitáját magasba emelő Moróni angyal szobra csillog a utahi napsütésben, amint a csúcson egyensúlyozva őrködik Salt Lake City belvárosa felett. Ez a masszív gránitépület a spirituális és földrajzi központja az Utolsó Napi Szentek Jézus Krisztus Egyházának (LDS), amely a világ egyetlen igaz vallásaként mutatja be magát. A Temple Square olyan a mormonoknak, mint a katolikusoknak a Vatikán, vagy a muszlimoknak a mekkai Kába szentély. A legutolsó számláláskor több mint tizenegymillió szent élt a világon, és a mormonizmus a leggyorsabban terjedő vallás a nyugati féltekén. Az Egyesült Államokban jelenleg több híve van, mint a presbiteriánus vagy az episzkopális egyháznak. Az egész bolygót figyelembe véve pedig több mormon van, mint zsidó. Józan tudományos körök szerint a mormonizmus a legjobb úton van afelé, hogy világvallássá nője ki magát – ami elsőként fordul elő az iszlám óta.

A templom mellett a Mormon Tabernákulum Kórus háromszázhuszonöt tagjának hangja tölti be a tabernákulum hatalmas belső terét, amint a védjegyükké vált himnusz, A köztársaság harci indulója robusztus, kísérteties futamait zengik: „Én láttam az Úr dicsőséges eljövetelét…”

Sokak számára ez a kórus és hibátlanul csengő összhangzatai jelképezik a mormonokat, mint embereket: tiszták, optimisták, közösségkedvelők és kötelességtudók. Amikor Dan Lafferty a mormon írásokat idézi, hogy igazoljon egy gyilkosságot, a kettő annyira összeegyeztethetetlen egymással, hogy az már szinte szürreális.

A mormonság ügyeit idős fehér férfiak csoportja igazgatja, akik a tér sarkán álló huszonöt emeletes irodaépületben látják el szent kötelességüket.[4] Az LDS vezetésének valamennyi tagja sziklaszilárdan kitart amellett, hogy Lafferty semmilyen körülmények között nem tekinthető mormonnak. A hit, amely Laffertyt unokahúga és sógornője lemészárlására indította, mormon fundamentalizmus néven ismert, és az LDS már attól is fúj, ha a mormonizmust és a mormon fundamentalizmust akár csak egy mondatban említik. Ahogy Gordon B. Hinckley, az LDS akkor nyolcvannyolc éves elnöke és prófétája fogalmazott egy 1998-as televízióinterjúban a Larry King Live-ban: „Semmiféle kapcsolatban nem állnak velünk. Nem tartoznak az egyházhoz. Valójában nem is mormon fundamentalisták.”

Ezzel együtt a mormonok és a magukat mormon fundamentalistáknak (vagy FLDS-nek) nevezők ugyanazokban a szent szövegekben és ugyanabban a szent történetben hisznek. Egyaránt hisznek abban, hogy a mormoniznust 1830-ban megalapító Joseph Smith döntő szerepet játszott Istennek az emberiség számára tartogatott tervében; egyaránt Mózessel és Ézsaiással egyenrangú prófétának tartják őt. A mormonok és a mormon fundamentalisták is úgy hiszik, hogy őket, és csakis őket Isten különösen kegyelt gyermekeiként, „valamennyi nép közt az enyéimként” tartja számon.[5] De hiába tartják magukat valamennyien az Úr kiválasztottainak, a tan egy különösen érzékeny pontját illetően eltérnek a nézeteik: a fősodorbeli mormonoktól eltérően a mormon fundamentalisták szenvedélyesen hiszik, hogy a szenteknek isteni kötelességük több feleséget venni. Az FLDS hívei többnejűségben élnek, ahogy ők mondják: vallási kötelességtudatból.

Több mint harmincezer poligám FLDS-hívő él Kanadában, Mexikóban és az USA nyugati részén. A számuk egyes szakértők szerint akár százezerre is tehető. Még ez utóbbi sem teszi ki az LDS teljes létszámának egy százalékát, a mainstream egyház vezetőinek azonban így is rendkívüli kényelmetlenséget okoznak többnejű hittestvéreik. Úgy kezelik a fundamentalistákat, mint egy elmebajos nagybácsit: próbálják a padláson rejtegetni a „poligokat”, hogy ne lássa őket senki, a fundamentalisták azonban mindig megtalálják a módját, hogy kiszökjenek a nyilvánosság elé, és a legszerencsétlenebb pillanatokban rendezzenek ízléstelen jeleneteket, szégyent hozva az egész LDS-nyájra.

Az LDS történetesen rendkívül érzékeny rövid, ám annál gazdagabb történelmére – és e történelemnek egyetlen más aspektusával szemben sem kezd olyan heves védekezésbe, mint a többes házasság gyakorlatával kapcsolatban. Az LDS vezetése keményen küzdött, amíg meggyőzte a modern egyház híveit és az amerikai közvéleményt arról, hogy a többnejűség a vallásuk régóta feledésbe merült vonása, amelyet eleve csak egy maroknyi mormon gyakorolt a 19. században. Vallásos irodalmuk, melyet a legbecsületesebb ifjú misszionáriusok osztogatnak a Temple Square-en, nem tesz említést arról, hogy Joseph Smith – aki továbbra is vallásuk központi személyisége – legkevesebb harminchárom, de talán negyvennyolc nővel is házasságot kötött. Ahogyan arról sem, hogy a legfiatalabb feleség mindössze tizennégy éves volt, amikor Joseph elmagyarázta neki, hogy Isten parancsa szerint vagy hozzámegy, vagy örök kárhozat vár rá.

A többnejűség valójában Joseph egyházának egyik legszentebb hitvallása volt – elég fontos ahhoz, hogy kanonizálják a mormonizmus egyik spirituális alapszövege, A Tan és a szövetségek 132. szakaszában.[6] Maga a nagytiszteletű próféta azt mondta a többes házasságról, hogy az része „a legszentebb és legfontosabb tannak, mely az embernek a földön valaha adatott”, és azt tanította, egy férfinek legalább három feleségre van szüksége, hogy elérhesse „dicsősége teljességét” a túlvilágon. Figyelmeztetett, hogy Isten kifejezetten úgy rendelte: „mindazoknak, akiknek e a törvény kinyilatkoztatott, engedelmeskedniük kell annak […] és ha nem maradtok meg ebben a szövetségben, akkor kárhozottak vagytok; mert senki nem utasíthatja el ezt a szövetséget és kaphat engedélyt arra, hogy belépjen a dicsőségembe.”

Josephet 1844-ben Illionisban meggyilkolta a mormongyűlölő csőcselék. Brigham Young vette át az egyház vezetését, és vitte el a szenteket a Nagy-medence kietlen pusztaságába, ahol rövid idő alatt egész birodalmat építettek ki, és szemrebbenés nélkül tartották a „spirituális nősülés” szövetségét. Ez egyszerre ingerelte és sokkolta a viktoriánus kori amerikaiak érzékenységét, akik a többnejűséget a rabszolgasággal egyenértékűen vadállatias gyakorlatnak tekintették.[7] 1856-ban a poligámiaellenes szavazatok erejét felismerő John C. Frémont republikánus jelölt azzal az ígérettel indult az elnökválasztáson, hogy betiltja a „barbarizmus kettős maradványát: a többnejűséget és a rabszolgaságot”. Frémont ugyan veszített a választáson, ám a győztes, James Buchanan elnök egy évvel később Utahba küldte az amerikai hadsereget, hogy számolja fel Brigham Young teokráciáját és törölje el a többnejűséget.

Az úgynevezett utahi háború azonban sem Brigham uralmát nem döntötte meg, sem a többes házasság intézményének nem vetett véget, amerikai elnökök egész sorának bosszúságára és megrökönyödésére. A sikertelen katonai akciót a poligámia elleni jogi és törvényhozási intézkedések sorozata követte, amely végül az 1887-es Edmunds-Tucker törvényben kulminált, amely feldarabolta az LDS-t, és minden ötvenezer dollárnál nagyobb értékű egyházi ingatlant lefoglalt a kormány részére. A rájuk nehezedő erős nyomás miatt a szenteknek nem maradt más választásuk, mint megtagadni a többnejűséget. De 1890-ben, miközben nyilvánosan kijelentették, hogy felhagynak az üldözött gyakorlattal, szép csendben mormon csoportokat küldtek Mexikóba és Kanadába, hogy poligám közösségeket alapítsanak, az LDS legmagasabb rangú vezetői pedig titokban még jócskán a 20. századba átnyúlva is többes házasságban éltek.

Bár az LDS vezetői eleinte ódzkodtak attól, hogy felhagyjanak a többnejűséggel, végül mégis hajlandók lettek gyakorlatiasabban hozzáállni az amerikai politikához: nyomatékosan elvetették a gyakorlatot, sőt kifejezetten felszólították a hatóságokat, hogy üldözzék a poligámiát. Ez az egyetlen egyházpolitikai változtatás minden másnál jobban hozzájárult az LDS lehengerlően sikeres mai változatának kialakulásához. Annak köszönhetően ugyanis, hogy leszámoltak a többnejűséggel, a közvélemény fokozatosan megszűnt elmebeteg szektának tekinteni a mormon egyházat. Olyan sikerrel aggatták magukra a hagyományos hit külsőségeit, hogy sokan már a mormonizmust tartják a kvintesszenciális amerikai vallásnak.

A mormon fundamentalisták azonban úgy vélik, hogy az egyház vezetői túlságosan nagy árat fizettek az amerikai fősodorhoz való csatlakozásért, és elfogadhatatlan kompromisszumot kötöttek, amikor több mint egy évszázaddal ezelőtt engedtek az amerikai kormánynak a poligámia kérdésében. Úgy érzik, hogy az egyház eladta őket és hogy az LDS vezetői a vallás egyik legfontosabb teológiai alapvetését áldozták fel politikai előnyökért cserébe. Ezek a jelenkori poligámok tehát a láng őrzőinek; az egyetlen hithű és igaz mormonoknak tartják magukat. Intésük szerint a 132. szakasz – vagyis a többes házasság szent elvének – megtagadásával az egyház letért az útról. A fundamentalista próféták azt ordítják a szószékről, hogy a modern egyház „az egész világ legmegátalkodottabb szajhája lett”.

A mormon fundamentalisták vélhetően többet idézik A Tan és a szövetségek 132. szakaszát, mint bármi mást a mormonizmus szent szövegeiből. Második legkedvesebb idézetük pedig valószínűleg a 85. szakasz, amelyben Josephnek az nyilatkoztatott ki, hogy „én, az Úristen, elküldök egy hatalmasat és erőset […] hogy rendbe szedje Isten házát”. Sok fundamentalistának meggyőződése, hogy ez a hatalmas és erős már köztük jár a földön, „a hatalom jogarát tartja a kezében”, hamarosan pedig visszavezeti a mormon egyházat a helyes útra, és helyreállítja Joseph „legszentebb és legfontosabb tanát”.

[4] Az LDS irányítása tizenöt ember kezében van. A piramis csúcsán az „elnök, próféta, látnok és kinyilatkoztató” áll, aki a mormonok hite szerint Isten szócsöve a földön. Az LDS elnöke két bizalmas apostolt jelöl ki első, illetve második tanácsosául; ez a három ember együtt alkotja az Első Elnökséget. Mindjárt az Első Elnökség alatt helyezkedik el a Tizenkét Apostol Kvóruma, és ez a tizenöt ember (valamennyien férfiak; nők nem tölthetnek be tisztséget a mormon egyházban) teljhatalmat gyakorol az intézmény és annak tagsága fölött. Valamennyiük szolgálata élethosszig tart. Az elnök halála esetén a tizenkettek kvóruma saját soraiból a legrégebb óta szolgáló apostolt nevezi ki új elnöknek; ez a magyarázat a mormon elnökök rendkívül előrehaladott életkorára. (A szervezeti egységek és tisztségek magyar nevének, valamint a szent szövegek magyar fordításának forrása: https://www.churchofjesuschrist.org/study?lang=hun – a ford.)

[5] Mózes II. könyve, 19:5. Károli Gáspár fordítása

[6] A mormonok három könyvet becsülnek mindennél többre: Mormon könyvét, A Tan és a szövetségeket, illetve a Nagy értékű gyöngyöt.

[7] Sőt, valószínű, hogy a 19. században több amerikai tartotta utálatosnak a poligámiát, mint a rabszolgaságot. Elvégre ez utóbbinak számos szószólója akadt valamennyi államban, míg az előbbinek Utah Területen kívül szinte egy sem.

KETTŐ

SHORT CREEK

Az extrém és bizarr vallásos eszmék olyannyira gyakoriak az amerikai történelemben, hogy nehéz róluk egyáltalán szélsőségként beszélni. Ahhoz, hogy szélsőség legyen, lennie kell egy fősodornak is, számokban kifejezve azonban a kortárs Amerika vallási spektrumának legnagyobb összetevője a gyarmati idők óta ugyanaz: fundamentalista evangelikalizmus, erős millenárius vonásokkal. A végítélet témája sohasem állt messze az amerikai vallásos gondolat középpontjától. Mindig akadtak a nemzet soraiban olyan hívők, akik a fenyegetésre reagálva elszántan igyekeztek menekülni az isteni harag elől, elhatárolódni a Romlás Városától, még akkor is, ha ez azzal járt, hogy szembekerülnek a törvénnyel, a közösségükkel vagy a családjukkal. […] Számos olyan szeparatista csoportra bukkanhatunk az amerikai történelemben, amelyek egy állítólagos isteni kinyilatkoztatásokat közvetítő profetikus személyt követve szakítottak a magántulajdonnal, a családi élettel vagy a szexualitással kapcsolatos hagyományos felfogással. A világtól elszakadt, különös emberek marginális csoportjai voltak ezek: a shakerek, az Ephrata-közösség, az oneidai és az amanai kommunák, vagy éppen Joseph Smith és Brigham Young követői.

PHILIP JENKINS: MYSTICS AND MESSIAHS

[MISZTIKUSOK ÉS MESSIÁSOK], 2000.

Az Arizona felső részén átlósan végigkígyózó Grand Canyon egy 445 kilométer hosszú repedés a föld bőrén, amely félelmetes természetes határként választja el az állam északnyugati csücskét a többi részétől. Ez az isten háta mögötti zug – amely majdnem akkora, mint New Jersey, mégis csupán egyetlen aszfaltozott országút szeli át – Arizona Strip néven ismert, és a legalacsonyabb népsűrűséggel bír a negyvennyolc egybefüggő állam közül.

Egy aránylag nagyobb település azonban található itt. Colorado City körülbelül kilencezer főt számláló lakossága több mint ötször nagyobb a környék bármely más városáénál. A kopár Uinkaret-fennsíkon, a 389-es úton nyugatnak tartó autósok hajlamosak megdöbbenni, amikor negyvenöt kilométerrel Fredonia után (1036 főnyi lakosságával a Strip második legnagyobb települése) egyszer csak felbukkan előttük a semmiből Colorado City: kis üzletek és meglepően nagy családi házak foltja a Canaan-hegy meredeken feltornyosuló cinóbervörös homokkőtömbjének lábánál. A város lakói maroknyi kivételtől eltekintve mind mormon fundamentalisták. Itt élnek a sivatagban, remélve, hogy itt békében gyakorolhatják a többes házasságot, és nem avatkozik bele a dolgukba sem a kormány, sem az LDS.

Az Arizona és Utah határán fekvő Colorado Cityben legalább három mormon fundamentalista szekta telepedett meg, ideértve a legnagyobbat a világon: az Utolsó Napi Szentek Jézus Krisztusának Fundamentalista Egyházát. Az Egyesített Erők Terve (United Efforts Plan, röviden UEP) néven is ismert szekta elvárja tagjaitól, hogy mereven kövessék egy reszketeg, kilencvenkét éves, könyvelőből lett próféta, Rulon T. Jeffs parancsolatait.[8] Rulon bá, ahogy a követői nevezik, Istentől elrendeltetett vezetői címét töretlen láncban tudja visszavezetni egészen Joseph Smithig. Bár törékeny alkata látszólag kevéssé teszi őt alkalmassá a szerepre, Colrado City lakosai hisznek benne, hogy Rulon bá az a „hatalmas és erős”, akinek az eljövetelét Joseph 1832-ben megjövendölte.

„Itt sokan teljesen biztosak benne, hogy Rulon bá örökké fog élni” – magyarázta ottjártamkor DeLoy Bateman, a Colorado City-i Középiskola negyvennyolc éves természetismeret-tanára. DeLoy nemcsak e hitben született és nevelkedett, de felmenői ráadásul a vallás történetének legillusztrisabb figurái közé tartoztak: a dédapja és az ükapja is egyike volt a mormon fundamentalista egyház tizenhárom alapító tagjának, mostohanagyapja, DeLoy Johnson pedig Rulon bá elődje volt Colorado City vezető prófétájának posztján.

A férfi éppen harmadkézből vett Chevy furgonjával hajtott a város szélén vezető földúton – két felesége egyikével, valamint tizenhét gyereke közül nyolccal a háta mögött –, amikor váratlanul a fékbe taposott, mire a furgon nagy rántással megállt az útpadkán. DeLoy egy parabolaantenna roncsaira figyelt fel az útmenti ürömbozót mögött. „Úgy tűnik, valakinek meg kellett szabadulnia a tévéjétől. Elfuvarozta idáig, aztán kidobta” – állapította meg, majd meg is indokolta a következtetést: vallása híveinek tilos televíziót nézniük, és újságot vagy magazinokat olvasniuk. A külvilág kísértése azonban erős, és a hívők némelyike olykor-olykor enged neki.

„Amint valamit betiltanak, az hihetetlenül vonzóvá válik. Az emberek suttyomban ellógnak St. George-ba vagy Cedar Citybe, vesznek egy tányért, felteszik valahová, ahol nem feltűnő, aztán titokban a tévét bámulják minden szabad percükben. Aztán valamelyik vasárnap Rulon bá előadja az egyik prédikációját a televízió gonoszságáról. Kijelenti, hogy pontosan tudja, kinek van készüléke, és figyelmezteti őket, hogy ezzel a halhatatlan lelküket sodorják nagy veszélybe. És ilyenkor mindig kikerül a sivatagba egy csomó tányérantenna, olyan, mint ez itt. Utána két-három évig nincsen tévé a városban, de aztán szép lassan újra gyűlni kezdenek a tányérok, egészen a következő dörgedelemig. Az emberek próbálnak helyesen élni, de hát ők is csak emberek” – magyarázta DeLoy.

Ahogy a tévétilalomból is sejthető, az élet a Rulon Jeffs vezette Colorado Cityben nem is kicsit emlékeztet a tálib uralom alatt álló Kabulra. Rulon bá szava törvényerővel bír. A polgármester és az összes többi városi alkalmazott is neki jelent, valamennyi rendőrrel és a tanfelügyelővel egyetemben. Még az állatok is ki vannak téve a szeszélyeinek. Két éve egy rottweiler megölt a városban egy gyereket. Meg is született a rendelet, mely szerint tilos a város területére kutyát behozni. Egy csapat fiatalember parancsba kapta, hogy gyűjtse be a helybéli kutyákat, majd a mit sem sejtő állatokat elszállították egy helyi száraztisztítóba és agyonlőtték.

Rulon bá a becslések szerint mintegy hetvenöt nőt vett feleségül, akiknek összesen legalább hatvanöt gyermeket nemzett; több feleségét tizennégy-tizenöt évesen adták hozzá, amikor ő pedig már túl járt a nyolcvanon. Prédikációiban gyakran hangsúlyozza a feltétlen engedelmesség szükségességét. „Azt akarom mondani nektek, hogy a legnagyobb szabadság, amit csak élvezhettek, az engedelmességben van. A tökéletes engedelmesség tökéletes hitet szül” – intette egy alkalommal a közösséget.

Ahogy a legtöbb FLDS-prófétáé, az ő tanítása is erősen támaszkodik Joseph Smith és Brigham Young 19. században papírra vetett, lángoló szenvedélyű írásaira. Rulon bá szereti emlékeztetni a híveket Brigham azon intésére is, hogy aki olyan kimondhatatlan bűnt követ el, mint a homoszexualitás vagy az afrikai faj egy tagjával való közösülés, „annak Isten törvénye szerint ott helyben halállal kell bűnhődnie. Ez mindig így marad.”

A többnejűség Utahban és Arizonában egyaránt törvénytelen. A büntetést elkerülendő Colorado Cityben a férfiak tipikusan csak az első feleségükkel házasodnak össze törvényesen; a további feleségek, bár Rulon bá „spirituálisan összeadja” őket a férjükkel, az állam szemében egyedülálló anyák lesznek. Ez azzal a haszonnal is jár, hogy a városban élő népes családok jogosultak lesznek segélyre és egyéb állami támogatásokra. Annak ellenére ugyanis, hogy Rulon bá és hívei Arizona, Utah és az Egyesült Államok kormányát is a UEP elpusztítására fenekedő sátáni erőknek tartják, poligám közösségük több mint hatmillió dollárnyi állami támogatáshoz jut évente.

További több mint négymillió dollárnyi közpénz áramlik minden évben a Colorado City-i tankerülethez is, amelynek működése a Phoenix News Time cikke szerint „elsősorban az FLDS anyagi javát, és az FLDS-hez tartozó tankerületi vezetők gazdagodását szolgálja”. John Dougherty riporter kiderítette, hogy a vezetők „kifosztották a tankerület kasszáját”, amikor tankerületi hitelkártyákkal fedezték több ezer dolláros személyes kiadásaikat, drága járműveket vásároltak személyes használatra, és közpénzből finanszírozták nagyobb utazásaikat is. A költekezés 2002 decemberében hágott a csúcsára, amikor a tankerület egy 220 ezer dollár értékű Cessna 210-es repülőgépet vásárolt, hogy „lehetővé tegye a vezetőség tagjainak utazását Arizona különböző városaiba”.

Colorado City a fentiek mellett 1,9 millió dollárt kapott az USA Lakásügyi és Városfejlesztési Minisztériumától az utcák leaszfaltozására és a tűzoltóság, valamint a vízellátó rendszer fejlesztésére. A szövetségi kormány 2,8 millió dollárból repülőteret is építtetett közvetlenül a település mellé, délre, amely szinte kizárólag a fundamentalista közösség tagjait szolgálja. 2002-ben a város arizonai oldalán lakók hetvennyolc százaléka kapott élelmiszerjegyet. A 2003-as állapot szerint Colorado City lakosai összességében nyolc dollár értékű állami szolgáltatást kaptak minden egyes befizetett adódollárért; összevetésképpen a Mohave megye más részein élőknek adódolláronként alig több mint egydollárnyi szolgáltatás jutott.

DeLoy magyarázata szerint Rulon bá úgy igazolja a „csúnya, gonosz kormánytól” kapott támogatást, hogy azt mondja, az a pénz valójában az Úrtól jön, és azt tanítja, hogy az Úr a rendszer manipulálása révén gondoskodik a kiválasztottairól. A kormány átverését a fundamentalisták „a fenevad véreztetésének” nevezik, és erényes cselekedetnek tartják.

Rulon bá és követőinek hite szerint a föld hatezer éves, és sohasem járt ember a holdon; az űrhajósokat a hold felszínén mutató filmbejátszások állításuk szerint egy szövevényes csalás részei, amellyel az amerikai kormány rászedi a világot. A televíziónézési és újságolvasási tilalom mellett Colorado City lakosainak a UEP-n kívüli emberekkel is tilos érintkezniük – ideértve a vallást esetlegesen elhagyó családtagjaikat is. E hittagadók közé tartozik történetesen DeLoy Bateman is.

DeLoy és terebélyes családja egy létszámukhoz illően hatalmas házban él – a közel ezerötszáz négyzetméteres otthon alapterülete majd ötszöröse egy átlagos, három hálószobás családi házénak –, amelyet a saját kezével épített a város közepén. A fivére, David egy hasonló méretű házban lakik mindössze néhány lépésnyire, egy kétméteres kerítés túloldalán. Fizikai közelségük ellenére DeLoy szerint mégis csak annyira állnak közel egymáshoz „mint bármelyik két ember a bolygón”.

„Apánk még kiskorunkban megrokkant, úgyhogy Daviddel egymást neveltük fel. De most nem állhat szóba velem, mert otthagytam a vallást. Ha a felesége rajtakapná, hogy velem beszélget, fogná a gyerekeket, és Rulon bá órákon belül hozzáadná őt egy másik férfihoz. Davidből pedig, ahogy az itteniek mondják, »eunuch« lenne, vagyis olyan férfi, aki megmaradhat ugyan a vallásban, de elvették a családját” – magyarázta, hozzátéve, hogy az egyháznak elvileg vele is így kellett volna tennie, amikor kilépett.

DeLoy valaha a család megbecsült tagja volt. Életében nem ivott egyetlen korty kávét vagy alkoholt sem, nem nyúlt cigarettához, és nem hagyta el a száját szitokszó. Rendíthetetlen volt az engedelmessége, és mindig ügyelt arra, hogy ne hívja fel magára a figyelmet. Aztán 1996-ban a második felesége rokonai förtelmes pletykákat kezdtek terjeszteni róla. Valaki továbbadta ezeket a prófétának, a vége pedig DeLoy elmondása szerint az lett, hogy Rulon bá behívatta az irodájába, és mindenféle vádakat szegezett neki.

„Iszonyú dühös volt – idézte fel a történteket DeLoy –, olyan dühös, hogy az egész teste reszketett, és fröcsögött a nyál a szájából beszéd közben. Amikor az embert így leteremti a próféta, a normál eljárás szerint azt kell mondani: »Sajnálom, hogy ilyet cselekedtem a te kedved ellenére. Mit rendelsz tennem most?« De akkor képtelen voltam rá. Nem bírtam kimondani. Mert egyszerűen egy szó sem volt igaz abból, amivel vádolt. Ezért aztán egész közel hajoltam hozzá – néhány centire volt az arcom az övétől –, és halkan, nyugodtan ennyit mondtam: »Rulon bá, minden, amit rólam mondtál, hazugság, szemenszedett hazugság.« Ő erre meg csak hátrahőkölt, és szóhoz sem jutott a döbbenettől. Ilyet még soha senki nem csinált.”

Hazatérve DeLoy elgondolkodott a történteken, és eközben végigfutott a fején az is, hogy Rulon bá elvileg nemcsak hogy rendszeresen beszélt Istennel, de minden bölcsessége és tudása az Úrtól származott. „Pillanatok alatt átláttam, hogy ez az ember nem kommunikálhat Istennel, különben tudná, hogy nem igaz, amit rólam állítanak. Ott helyben elhatároztam, hogy otthagyom az egyházat, még ha ez azzal is jár, hogy az addig ismert életem véget ér” – idézte fel megvilágosodása pillanatát a természetismeret-tanár.

Miután DeLoy nem jelent meg az egyház vasárnapi gyűlésén, Rulon bá huszonnégy órán belül elküldött hozzá valakit, hogy vigye el tőle a feleségeit és a gyerekeit. A UEP dogmája szerint a feleség ugyanis nem a férjéé, a gyerek pedig nem a szüleié; valamennyien az egyház tulajdonai, amely bármikor lefoglalhatja őket. Rulon bá elrendelte, hogy DeLoy feleségeit és ivadékait haladéktalanul egy másik, arra érdemesebb férfinak kell adni.

Csakhogy DeLoy mindkét felesége megtagadta, hogy elhagyja őt. Rulon bá nem tudott hová lenni a döbbenettől. „Az egyház sokkal előrébb való a családnál, és egyáltalán mindennél – magyarázta DeLoy. – Az, hogy a feleségeim szembeszegüljenek Rulon bával, és mellettem maradjanak annak ellenére, hogy egyenesen a pokolra jutok, hát ez példátlan volt.” Így aztán DeLoy házastársai és a három legidősebb kivételével a gyerekei is hittagadóvá váltak.

Colorado Cityben azt tanítják az igazhitűeknek, hogy a hittagadók megátalkodottabbak még a pogányoknál, sőt, a fősodort követő mormonoknál is.[9] Egy 2000. július 16-án tartott prédikációjában Warren Jeffs püspök (Rulon bá fia és örököse) külön hangsúlyozta, hogy a hittagadó „a legsötétebb ember a földön”. A hittagadók ugyanis, mint kifejtette, „az egyház és önnön létezésük árulóivá váltak, és a gazdájuk, Lucifer vezeti őket. […] A hittagadók szó szerint az ördög eszközei.”

Miután DeLoy megtagadta a hitet, a vallásnál maradó rokonai nem állhattak többé szóba vele, ahogy a feleségeivel és hittagadóvá lett gyerekeivel sem. És bár a házát DeLoy építette és fizette ki, mivel a telek, amelyen áll, a város összes földterületével együtt a UEP tulajdona, Rulon bá és a UEP jogi lépéseket tett, hogy elvehessék tőle a házát, és azon dolgoztak, hogy kilakoltassák őt Colorado Cityből.

Nem véletlen, hogy Colorado City ennyire távol esik mindentől. Short Creeket, ahogy akkoriban nevezték, az 1920-as években alapította fél tucat fundamentalista család, akik olyan helyen akartak élni, ahol külső beavatkozások nélkül élhetnek Joseph Smith Legszentebb Tana szerint. A UEP azonban rosszul mérte fel, hogy mekkora port kavar átmenetileg a többnejűség kérdése.

Az 50-es évek elejére Short Creek lakossága négyszáz fő fölé nőtt. Ez annyira megriasztotta mind a kormánytisztviselőket, mind az LDS Salt Lake City-i vezetését, hogy Howard Pyle, Arizona kormányzója – az egyház biztatására, valamint komoly anyagi támogatásával a háta mögött – bonyolult tervet dolgozott ki a város lerohanására és a poligámia kiirtására.[10]

1953. július 26-án – nyolc hónappal DeLoy Bateman születése előtt – mintegy száz állami és negyven megyei rendőr, valamint az Arizonai Nemzeti Gárda több tucatnyi katonája hajtott be Short Creekbe még pirkadat előtt, és letartóztattak százhuszonkét poligám házasságban élő férfit és nőt, köztük DeLoy édesapját. A családok összesen kétszázhatvanhárom gyerekét állami gondozásba vették, és buszokkal a több mint hatszáz kilométerre lévő Kingmanbe szállították, ahol egy nevelőotthonban helyezték el őket.

Az akció védelmében kiadott többoldalas, óvatosan megszövegezett közleményében Pyle kormányzó „a határainkon belüli felkelés elleni nagy jelentőségű rendőri fellépésnek” nevezte a támadást. Így írt róla:

A számos törvényünket tömegesen megszegő csoport vezetői azzal büszkélkedtek Mohave megye tisztviselőinek, hogy mozgalmuk akkorára nőtt, hogy Arizona állam nem elég erős a beavatkozáshoz.

Mint köztudott, az Arizona legészakibb területén […], a köznyelvben Strip néven ismert Grand Canyonon túli régióban uralkodó földrajzi viszonyok védelmet nyújtottak számukra.

Ez egy magas fennsíkokkal, sűrű erdőkkel, mély szakadékokkal és szurdokokkal teli száraz, de színpompás vidék […] Utah még magasabb fennsíkjai és az arizonai Grand Canyon közé beékelődve.

Short Creek község a legrövidebb úton 640 kilométerre fekszik Mohave megye székhelyétől, Kingmantől. […]

A Short Creek főutcácskája fölé magasodó sziklaszirtek természetes fedezéket biztosítanak észak felől. Kelet és nyugat felé száraz, majdnem teljesen kopár síkság húzódik a település és az erdők között. Délre pedig ott van a Grand Canyon.

Arizona e legelszigeteltebb településén bontakozott ki, majd növekedett mértani haladvány szerint ez az aljas összeesküvés. Az itt élő közösség teljes mértékben elkötelezte magát azon torz filozófia mellett, hogy egy maroknyi kapzsi és feslett életű embernek jogában áll hatalmat gyakorolni minden egyes ember lelkének sorsa fölött a közösségben.

Ez a közösség – a férfiak mellett sajnos sok nő is – egyhangúlag hitet tett amellett az elvetemült gondolat mellett, hogy minden serdülő lányt a többes házasság kötelékébe kell kényszeríteni különböző korú férfiakkal, pusztán abból a célból, hogy gyerekeket nemzzenek, akiket aztán e teljes mértékben törvénytelen mozgalom a vagyontárgyaivá tenyészthet ki.

Egy nappal az akciót követően az LDS tulajdonában álló Deseret News napilap vezércikkben állt ki a támadás mellett: „Utah és Arizona is mélységes hálával tartozik Howard Pyle arizonai kormányzónak […] és remélhetőleg sikerült a Short Creek-i sajnálatos tevékenységet egyszer és mindenkorra felszámolni.”

A támadás országszerte az újságok címoldalára került; még a New York Times is címlapon számolt be róla, hasonló hangsúllyal emelve ki a cikket, mint a koreai háborút lezáró fegyverszünetről szóló tudósítást. Az LDS vezetésének nagy bánatára azonban a sajtó nagy része a poligámistákat tüntette fel kedvező színben. Az anyjuktól elszakított, síró gyerekeket ábrázoló fényképek az egész országban együttérzést keltettek a fundamentalisták iránt, akik azzal tiltakoztak az akció ellen, hogy ők becsületes, törvénytisztelő mormonok, akik csupán az alkotmány adta szabadságjogaikat gyakorolják.

A rajtaütést sokan a túlbuzgó kormányzati tisztviselők részéről történő vallásüldözésnek tekintették, és amellett, hogy széles körű felzúdulást keltett, egyértelműen a poligámisták iránti szimpátiát erősítette. Az Arizona Republic bíráló cikke például „a közpénz jogtalan felhasználásaként” írta le az akciót. 1954-ben Pyle kormányzó alulmaradt a választásokon, nagyrészt a támadásnak és az amiatt elszenvedett arcvesztésnek köszönhetően. A letartóztatások és az azokat követő tárgyalások hatszázezer dollárjába kerültek az adófizetőknek, 1956-ra mégis valamennyi letartóztatott poligámista kiszabadult a börtönből és újra a családjával élhetett Short Creekben. A UEP tagjai a megbánás legkisebb jele nélkül tértek vissza Joseph Smith tanításához, a város lakossága pedig minden évtizedben több mint a kétszeresére duzzadt a településen élő népes családoknak és a csillagászati mértékben növekvő születésszámnak köszönhetően.

Paradox módon a Short Creek-i razzia igazi áldás lett az FLDS számára. A visszafelé elsült akciónak köszönhetően a következő majd fél évszázadban a fundamentalisták nagyrészt háborítatlanul gyakorolhatták a többnejűséget a Sziklás-hegység, a Cascade-hegység és a Sierra Nevada között elterülő Intermountain Westnek nevezett régióban – egészen 1998 májusáig, amikor egy Mary Ann Kingston nevű súlyosan bántalmazott kamasz lány felhívta a rendőrségi segélyvonalat egy észak-utahi kamionospihenő nyilvános telefonjáról.

Mary Ann felkavaró történetet mondott el. Közvetlenül a tizenhatodik születésnapja után üzletember édesapja, John Daniel Kingston kivette őt a középiskolából, és arra kényszerítette, hogy a fivére, David Ortell Kingston – vagyis Mary Ann saját, harminckét éves nagybátyja – tizenötödik felesége legyen. John Daniel, David Ortell és Mary Ann egyaránt az ezerkétszáz tagot számláló úgynevezett Kingston klánhoz tartoznak – egy különösen visszahúzódó Salt Lake megyei szektához, amely hivatalosan Krisztus Utolsó Napi Egyháza néven fut, és egy Paul Kingston nevű ügyvéd vezeti, aki legalább huszonöt nővel kötött házasságot, és körülbelül kétszáz gyermek apja.

Kingstonék számos céget birtokolnak legalább öt nyugati államban – a homályos céghálózat értéke a korlátolt felelősségű társaságokkal együtt mintegy százötvenmillió dollárra rúg. A klán hatalmas vagyona ellenére sok Kingston-feleség és -gyerek szegénységben, segélyen él. A legkiváltságosabb szektatagokon kívül mindenkinek heti hatvan órát kell dolgoznia minimálbér-közeli fizetésért valamelyik Kingston cégnél. A fizetésük nem hozzájuk, hanem egy kingstonos bankszámlára kerül, ők pedig kuponokat kapnak, amelyekért a Kingstonék tulajdonában lévő üzletekben vásárolhatnak. A lakbért, a hiteltörlesztést és a kötelező tizedet levonják a számlájukról. Jennifer Gallagher és Susan Snyder azt írta róluk a The Salt Lake Tribune-ban megjelent cikkében, hogy a Kingston vezetése „a pusztulás evangéliumát prédikálja, azt vallja, hogy egyetlen szektatag sem juthat a mennybe, ha nem adja hozzá a lányát egy klánvezérhez, és olyan mértékben irányítja a tagok életét, hogy azt is megmondja nekik, hogyan öblítsék ki a tejesdobozt vagy tárolják a sampont.”

A Kingstonok körében a vérfertőzés még hétköznapibb gyakorlat, mint a többi mormon fundamentalista csoportban. A klán vezetői kifejezetten bátorítják, mondván, „tisztul” tőle a Kingston-vérvonal, a következményeként viszont gyakoribbak a születési rendellenességek is. Linda Walker családfakutató a Kingstonékhoz tartozó asszonyok elmondása alapján arról számolt be, hogy egyesek közülük „kocsonyás protoplazma-tömböket” szültek, mások „nyolcszor-kilencszer is teherbe estek anélkül, hogy élő gyermeket tudtak volna világra hozni. A klán vezérei természetesen a nőket hibáztatják az ilyen esetekért, és az ő bűnös cselekedeteik büntetéseként állítják be ezeket.”

Miután tizenhat évesen akarata ellenére feleségül adták a nagybátyjához, David Ortell Kingstonhoz, Mary Ann Kingston kétszer is megpróbált megszökni, de mindkétszer elkapták. A második próbálkozása után az édesanyjánál keresett menedéket – aki azonnal átadta őt az apjának, John Daniel Kingstonnak. John Daniel elvitte Mary Annt egy Utah és Idaho határán álló elszigetelt farmra, amelyet a klán „átnevelő táborként” használt makacs feleségek és engedetlen gyerekek számára. Bevitte a lányt egy pajtába, majd levette a derékszíját, és kegyetlenül megkorbácsolta vele, borzalmas sérüléseket okozva a fenekén, a combján és a derekán. Mary Ann később azt vallotta a bírónak, hogy a verés előtt az apja közölte vele, hogy tíz csapást fog rá mérni minden egyes vétkéért.

Miután brutálisan összeverte a lányát, John Daniel távozott, Mary Ann pedig ezt kihasználva elmenekült a farmról, és nyolc kilométert sántikált a földúton egy benzinkútig, ahonnan telefonált a rendőrségnek. John Daniel és David Ortell Kingstont is letartóztatták, majd egy hatalmas nyilvánosságot kapott perben végül el is ítélték. John Danielt gyermekbántalmazásban találták bűnösnek, és huszonnyolc hetet ült a megyei börtönben; David Ortell tíz évet kapott a Utahi Állami Fegyházban vérfertőzésért és szexuális kényszerítésért, négy év után azonban jó magaviseletére való tekintettel szabadult. 2003 augusztusában az ítélettel elégedetlen Mary Ann polgári pert indított, és több mint száztízmillió dolláros kártérítést követelt a Kingston klán összesen kétszáznegyvenkét tagjától „az általuk okozott sérelmek miatt”.

Az 1999-es Kingston-pert követően a mormon fundamentalisták szerte a Nyugaton újra a nyilvánosság látóterébe kerültek. Colorado City lakosai azok közé tartoztak, akiket különösen nyugtalanított ez a megnövekedett figyelem, igazán idegessé azonban 2000 áprilisában váltak, amikor egy Thomas Arthur Green nevű utahi poligámistát bigámiával és kiskorú sérelmére elkövetett nemi erőszakkal vádoltak meg. A Kingston-per, bár Utahban a címlapokon szerepelt, máshol nem kapott különösebb visszhangot. Green tárgyalása azonban – leginkább magának Greennek köszönhetően – igazi szenzáció lett, és Seattle-től Miamiig az ország összes nagyobb médiumában szerepelt.

Az ötvennégy éves Tom Green kövér, szakállas, kopaszodó férfi volt, harminckét gyerekkel és öt feleséggel (összesen legalább tíz nőt vett feleségül, de a többiek elhagyták). E könyv írásakor a legidősebb felesége huszonkét évvel, a legfiatalabb huszonkilenccel volt fiatalabb nála. A gigászi Green família otthona régóta egy rakás roskadozó lakókocsi volt, mintegy négy hektárnyi sivatagon szétszórva a Juab megyei Snake Valley pusztaságában, a nevadai határ közelében, vagy százötven kilométerre a legközelebbi aszfaltúttól. Green szerényen Greenhavennek (Green-menedék, vagy Zöld Menedék) keresztelte el birodalmát.

A külvilág pillantását gondosan kerülő legtöbb poligámistától eltérően Green kielégíthetetlenül szomjazott a publicitásra. Feleségeivel korábban már számos újságíró felé megnyitották az életüket, és lelkesen jártak szerepelni olyan tévéműsorokba, mint a Judge Judy, a Jerry Springer Show, a Queen Latifah Show, a Sally Jessy Raphael Show vagy a Dateline NBC. Akkor határozták el, hogy keresni fogják a média figyelmét, közölte egy nyilatkozatában Green, amikor egy reggel arra ébredt, hogy egy hang azt mondja neki: „Ne rejtsétek véka alá a ti világosságotokat, hanem világítson a ti világosságotok az emberek előtt, és dicsőítsék a ti Mennyei Atyátokat.”[11] Ezután elmondta a feleségeinek, hogy mit hallott, és hogy értelmezése szerint a hallottak jelentése az, hogy „Isten azt akarja, legyünk mi a példa arra, hogy a többes házasság működhet. […] Nem szégyelljük a hitünket, és még kevésbé szégyelljük a családunkat. […] Csak azt szeretnénk, ha az emberek megértenék, hogy a poligámisták nem jelentenek veszélyt, hogy nem vagyunk fanatikusok, nem vagyunk bűnözők.”

Tom Green balszerencséjére Juab megye főügyésze, David O. Leavitt – Mike Leavitt utahi kormányzó öccse – 1999-ben egy este épp akkor kapcsolta be a televíziót, amikor Green a Dateline NBC-ben dicsekedett fiatal feleségeivel. Noha Leavitt már régóta tudott Green poligám kolóniájáról a nyugati sivatagban, amíg nem látta őt főműsoridőben szónokolni, nem állt szándékában vádat emelni ellene. Gyerekkorában több poligámistáktól született barátja is volt, és a saját dédapja is több nőt vett feleségül. 1993-ban, amikor a jogi egyetemről frissen kikerült Leavitt még kirendelt védőügyvédként dolgozott, védett is egy poligámistát, és azzal az érvvel nyerte meg a pert, hogy az Egyesült Államok alkotmánya által garantált vallásszabadság felülírja a többes házasságot tiltó állami törvényeket.

De aztán meglátta Greent a tévében azzal hetvenkedni, hogy valamennyi jelenlegi feleségét még kamasz lányként vette el. Egyikük még csak tizenhárom éves volt, amikor ő harminchét évesen teherbe ejtette. Utah állam törvényei szerint súlyos bűncselekményt követ el az a felnőtt férfi, aki egy kiskorúval közösül. „Első blikkre Tom Green olyasvalakinek tűnt, aki nem sok vizet zavar” – mondta Leavitt 2000 novemberében Pauline Arrillagának, az Associated Press riporterének. „De ez az ember tizenhárom és tizennégy éves gyerekeket fosztott meg mindennemű oktatástól, feleségül vette és teherbe ejtette őket, mindezért az állammal fizettette meg a számlát, és megerőszakolt egy tizenhárom éves lányt.” A Dateline adása után öt hónappal Leavitt vádat emelt Green ellen, aki kormányzati segélyből tartotta el túlméretes családját.

A Utah állami ügyészség nyomozói kiderítették, hogy Tom Green és eltartottjai 1989 és 1999 között több mint hatszáznegyvenhétezer dollár állami és szövetségi támogatást vettek fel, ebből kétszázháromezer dollárt élelmiszerjegy, közel háromszázezret pedig egészségügyi támogatás formájában. Ugyanezek a nyomozók úgy becsülték, hogy ha teljes hozzáférést kapnának a vonatkozó kormányzati aktákhoz egészen 1985-ig visszamenőleg, amikor Tom Green gyakorolni kezdte a poligámiát, arra az eredményre jutnának, hogy a család által felvett támogatások összege az egymillió dollárt is bőven meghaladja.

Linda Kunz Green tizenhárom éves volt, amikor feleségül ment Tom Greenhez. A nő valamennyi megszólalásában kitartott amellett, hogy a férfi nem tett vele semmi rosszat, és ő nem áldozat. Sőt, állítása szerint élvezte, hogy egy volt a számos feleség közül, és hangsúlyozta, hogy a Tommal való házasságkötés az ő ötlete volt. Leavitt ezzel az érvvel szemben azt hozta fel, hogy Linda annak a pszichológusok által Stockholm-szindrómának nevezett jelenségnek az áldozata, amikor a túsz szimpatizálni kezd elrablóival, akiket később a védelmébe vesz. „Linda Green sohasem rendelkezett a választás lehetőségével” – szögezte le.

Abban az időben, amikor Linda Kunz hozzáment Greenhez, az édesanyja, Beth Cooke szintén Green felesége volt, bár azóta elhagyta őt. (A tíz nőből, akiket Green feleségül vett, heten valamelyik másik feleségének a lányai voltak; szokásává vált ugyanis elvenni a mostohalányait, akik valamennyien tizenhat évesek vagy még fiatalabbak voltak, amikor a hitvesi ágyba vitte őket.)

Cooke Short Creekben, poligám család ivadékaként nevelkedett. 1953-ban, kilencévesen végignézte, ahogy a Mohave megyei seriff rendőrei harminc másik férfival együtt letartóztatják az apját a Short Creek-i razzia során. Három évvel később, tizenkét évesen feleségül ment a mostohaapjához, Warren „Elmer” Johnsonhoz, LeRoy Johnson próféta fivéréhez. Cooke egy volt a hét nő közül, akik hozzámentek Elmerhez.

1984-ben, miután Elmer Johnson meghalt, az őt követő férfi pedig távozott a városból, Cooke-ot két lányával együtt bemutatták Greennek a vasárnapi iskola gyűlésén. „Iránta különösen érdeklődtem, mert egy barátnőm korábban már találkozott vele, és azt mondta, hogy még sohasem látott ilyen ronda férfit” – mesélte később Cooke Carolyn Campbell szabadúszó újságírónak. A Greennél négy évvel idősebb Cooke azonban másként látta, mint a barátnője: ő jóképűnek, emellett rendkívül értelmesnek találta Greent, és lenyűgözte az, ahogy a gyűlést vezette. Green hamarosan randevúra hívta Cooke-ot, ahol közölte vele, hogy feleségül fogja őt venni – a jövendölése pedig csakhamar be is teljesedett. A friss házasok a mézesheteket a kanadai Bountifulban, a UEP Brit-Kolumbia délkeleti részén található poligámista kolóniájában töltötték.

1985-ben Cooke már nem tudta nem észrevenni, hogy tizenhárom éves lánya, Linda Kunz „érez valamit” Green iránt. Linda szeretett a mostohaapja ölében ülni, és „a lehető legtöbb ideig mellette maradni”. Folyton csak róla beszélt, és végül megkérdezte Cooke-tól, hogy feleségül mehet-e Greenhez. Cooke beleegyezett, és Linda 1986 januárjában összeházasodott Greennel a mexikói Los Molinosban, a Kaliforniai-félsziget egyik előretolt poligámista helyőrségében. „Örültem, mert a lányom boldog volt, és mert ő ezt akarta. Örömmel osztoztam vele a férfin, akit szívből szerettem és különleges embernek tartottam” – mondta később Cooke. Linda Kunz még a tizennegyedik születésnapja előtt teherbe esett Green gyermekével.

Noha Beth Cooke elhagyta Greent, a lánya vele kötött házasságát a későbbiek során is védelmezte. Az említett, Campbellnek adott 2001-es interjúban például azt mondta: „Most, tizenöt évvel később úgy érzem, az idő igazolta, hogy jó döntés volt. […] Tizenkilencedik századi erkölcsök alapján fogják perbe Tomot. Kit érdekel ma már, hogy ki kivel fekszik össze? Felnőtt emberek, akik kölcsönösen beleegyeztek ebbe. Manapság leszbikusok, homoszexuálisok és egyedülállók élnek együtt. Vagy házas emberek olyannal, aki nem a házastársuk.”

David Leavitt azonban úgy ítélte meg, hogy Green házasságai nem tartoznak sem a vallásszabadsághoz tartozó ügyek, sem a felnőttek közötti ártalmatlan szexuális kapcsolatok kategóriájába; ő egyszerűen és sallangmentesen pedofilnak tekintette Greent. „Vadászott a kislányokra, akik csecsemőkoruktól fogva nem is ismertek más életet, mint a poligámiát. Megfosztotta őket a gyerekkoruktól. Amikor alaposabban belemélyedtem az ügybe, megértettem, hogy itt öt olyan nőről van szó, akiket az anyjuk adott feleségül valakihez, miután az apjuk arra nevelte őket, hogy még gyerekként férjhez menjenek. Valamennyien pedofilok áldozatai, és Utah államé is, amely hatvan éven át szemet hunyt a többnejűség fölött” – magyarázta a főügyész Holly Mullennek, a Salt Lake Tribune riporterének a per lezárulta után egy évvel, 2002 augusztusában.

Leavitt érvelése ugyanis meggyőzte a bíróságot is: 2001 augusztusában Greent bűnösnek találták négyrendbeli bigámiában és családja hanyag veszélyeztetésében. Ötévi szabadságvesztésre ítélték, ezenkívül a bíróság 78 868 dollár kártérítés megfizetésére kötelezte.

Egy évvel később Leavitt újra bíróság elé idéztette Greent azzal a kiegészítő – és az előbbieknél jóval súlyosabb – váddal, hogy közösült a tizenhárom éves Linda Kunz-cal, amiért életfogytig tartó börtönbüntetés is kiszabható. Ez alkalommal azonban Greennek szerencséje volt: bár bűnösnek találták kiskorú sérelmére elkövetett erőszakos nemi közösülés bűntettében, a bíró a lehető legenyhébb büntetést, öt évet szabott ki rá, amelyet párhuzamosan kellett letöltenie a bigámiáért kapott ötéves büntetésével.

A viszonylag enyhe bírósági döntés sok utahit felháborított. Két nappal az ítélet kihirdetése után a Spectrum – a mormonok egyik, Colorado Citytől mindössze hatvan kilométerre fekvő bástyájának, St. George városának lapja – vezércikkében azt írta:

Az adófizetők és – legfőképpen – a gyerekek a vesztesei Tom Green, a hírhedtté vált poligámista perében tartott keddi ítélethirdetésnek. […]

Egyes poligám kapcsolatokban, különösen azokban, amelyeknek fiatal lányok is a részesei, mindig szerepet játszik némi agymosás a törvénytelen „házasság” előtt és után. A lányokkal elhitetik, hogy az ilyen kapcsolat az egyetlen út az üdvösséghez. Aztán rendszerint náluk kétszer idősebb férfiak veszik feleségül őket.

A spirituális házasságkötés kontextusa nélkül semmiféle vita nem volna azt illetően, hogy ez pedofília. […]

Egy férfi erőszakot követett el egy tizenhárom éves kislányon, és gyakorlatilag semmiféle büntetést nem kapott érte.

Az elnéző ítélet David Leavittet is elkeserítette. „Utah államban egyesek nem értik, és már ötven éve nem értik, milyen pusztító hatással van a poligámia a társadalmunkban élő fiatal lányokra” – méltatlankodott, de később hozzátette, hogy szerinte változás kezdődött Utahban a többnejűség kezelését illetően. „Elindult egy folyamat. Idővel ez a társadalom meg fogja érteni, hogy a poligámia gyakorlata káros a gyerekekre, káros a nőkre és káros a társadalomra nézve is.”

Bár Leavitt learatta az LDS és publicistái tapsát, Howard Pyle arizonai kormányzóhoz hasonlóan – akinek a választási győzelmébe került az 1953-as Short Creek-i razzia kitervelése – neki is azzal kellett szembesülnie, hogy a többnejűség ellen folytatott keresztes hadjárata nem népszerű a lakosság körében. 2002 novemberében a Juab megyei választók a főügyész leszavazásával reagáltak Tom Green elítélésére.

A mormon fundamentalisták már Kingstonék – még a Tom Green elleni vádemelések előtt történt – elítélése óta élvezik az Amerikai Polgárjogi Unió és egyes melegjogi aktivisták támogatását az állítólagos vallásüldözéssel szemben. Egészen különös és kényelmetlen koalíció ez: az FLDS tanai szerint a szodómia és a homoszexulitás Isten ellen elkövetett förtelmes, halállal megtorlandó bűn, a melegek és a poligámisták mégis egyesítették erőiket, hogy kizárják a kormányt a hálószobájukból. Ez még furcsább párosítás, mint az ellenoldalé, ahol radikális feministák álltak össze a meggyőződésesen antifeminista LDS-szel, hogy a poligámisták agresszív üldöztetéséért lobbizzanak.[12]

Miután az árnyékból a média fürkésző reflektorainak fényébe kényszerültek, a poligámisták továbbra is azt bizonygatták, hogy ők csupán alkotmányos védelmet élvező hitük alapelvei szerint akarnak élni. „Ami az otthonunkban történik, az nem tartozik senki másra. Nem károsítunk meg senkit. Talán nincs jogunk a vallásunkat gyakorolni?” – állt ki a fenti érvelés mellett például Sam Roundy, Colorado City poligám rendőrfőnöke is.

Csakhogy a többnejűség mind az ötven államban, valamint Kanadában is bűncselekmény, a rendőrök pedig esküt tesznek a törvény betartatására. Ez a tény 2002. február 6-án vált problémássá a rendőrfőnök számára, amikor Ruth Stubbs – Roundy egyik rendőrének harmadik felesége – két gyerekével együtt elmenekült Colorado Cityből, és szerepelt a phoenixi híradóban, ahol arról beszélt, hogy a férje, Rodney Holm verte őt, és a poligámia úgy, ahogy van, bántalmazó intézmény.