Pintér Illangó

Tavasz gyermeke

elbeszélő költemény

© Pintér Illangó

ISBN 978-615-6758-45-3
Kiadó: Pintér Zoltán

Első ének

„Siess hozzám, szerelmesem, mint egy gazella vagy egy fiatal szarvas a balzsamillatú hegyeken!”  Énekek 8,14

Isten lepillantott a régi művére.

Vajon mit látott? Igazi művészet!

Ősz volt, így hullottak a tarka levelek,

a hőmérséklet mínusz két fok volt kereken.

A tócsa tetején aprócska jégréteg,

mint fiatal fának a vékony sáv kérge,

amit akár madár lába is megtörhet.

Szarvas bak baktatott kifele mezőre,

csillogott barna szőre a napfényben:

kecses, erős láb leveleket csépelt.

Nem régen, szép éjjel sötét eső esett,

de most már bámulta a szép kéklő eget.

Piros szívecskéje izgalomtól remegett,

rábukkant a rétre, elbődült: „Remek!”.

Arca oldalából sok váladékot kent,

majd belefetrengett. Port is tett, mit ott lelt,

végül odavizelt s ismét belefeküdt:

illatos, mint a parfüm és hangja felzendült.

Bőgött, míg csak a tüdeje is bírta,

levegőt zihálva, kifulladva szívta.

A nap már magasan ontotta a fényét,

az emberek szedtek sok-sok gombafélét.

A szarvas bak jobbnak látta arrébb állni,

ezért úgy döntött, hogy nem messze bóklászik.

A nap hamar elszállt, csillag est derekán.

Az agancsos király megtorpant; szederág

ott előtte kiáll, átlépte kecsesen,

feltárult rétje, lába is megdermedt:

a megjelölt helyén, előtte szaglászik,

kire a szelleme réges-régen vágyik.

Ámulva megtorpant, majd ujjongva rohant,

amaz felemelte fejét s nézett hosszan.

„Tetszik az illata”- bókol a szép suta.

„Úgy örülök neki!”- udvarlója súgta.

Csendes beszélgetést idegen lépések

zaja zavarta meg. Másik bak lépett

hozzájuk közelebb. A két bika szembe

állt s egymásra bámult. Kié lesz a kedves?

Felbődül az egyik, utánozza másik.

A nap korongja épp a láthatárra mászik.

A tócsa tükrön fénye meg-megcsillant,

daliás szarvasok szemében düh villant.

Izmukat mutogatták. Vajon melyik bátrabb?

Összemérték hangjukat. Vajon ki kiálthat?

Farkas szemet néztek. Vajon ki bírja tovább?

Nézték egymás zsírját. Kiből finom a kolbász?

Végül összecsaptak, az agancsuk csattant.

Arrébb állt a tehén, hangulata kattant

ide-oda benne. Ő kinek szurkoljon?

Kitágul mind a négy erőlködő orrlyuk.

Nézegette őket, ahogy az agancsuk

össze volt akadva. Küzdtek, mint anya tyúk,

ki csibéit védi. Küzd, mint oroszlán

hatalomért. Ketten, talán két leopárd?

Alig bírják szusszal. Erejük egyforma?

Betolakodón csattan társa csontja,

így megtántorodott s meg se állt erdőig,

éppen jókor, mert a győztesnek erői

is lankadtak már-már, de megnyerte a csatát!

Büszkén odalépett elfoglalva rangját.

Szemébe nézett, a ki se mondott kérdés

feleletét máris meglelte, mint kérés:

„Ne hagyj el soha sem!”- szerelmük már békés.

Második ének

„Tudod-e, mikor ellik a kőszáli zerge, megfigyelted-e, mikor borjazik a szarvas?” Jób 39:1

Bokroknak tövére sütött nap sugara,

serénykedett kettő szarvas, szorgos hangya.

Kerestek, kutattak, rejtekért futkostak.

Mely felelne meg a kis kosnak?

Domboldal árnyában, dús koronájú fák

alatt tisztás s cserjés, a bozótot bújják

az üregi nyulak, de ők nem bántanak,

tökéletes lesz a leendő borjuknak.

Talaj füves; ehet, ha talán kedve lesz

nem messze csermely megy, ihat s nem fúl bele.

Kikeletig laktak gyönyörű tájban.

Napok csak úgy szálltak izgatottanvárta

a két szülőállat az apró gidácskát.

Hajnalon hirtelen megrázta szakállát,

az öreg Mikulás, s hóba öltöztek fák.

Hiába láttak már ily fehér parmezánt,

ámulva bámulták. Óvatosan ettek,

nehogy oda fagyjon nyelvük, levelet szedtek,

mert éhesek voltak. Ilyenkor ételre

bukkanni is nehéz. A növények

fagyottak erősen. Testük gémberedett,

szerencsére ketten a tél nem oly hideg.,

meleggel töltötte el ez szívük.

Ekkorra már változott nekik meg a színük,

a bak szürke felleg lett, a másik vöröses.

Hideg téli napok, lassú, ám az összes

ugyanolyanok mind: dermesztők s fagyosak,

a szarvasok gyomra kiürül gyorsan.

De a sutának nő egyre hasa nagyobbra.

Nagy nehezen mozog, de férje okosan,

segít asszonyának és szívén hordozza.

Kezdődik a tavasz, szagát a szél hordozza:

állatok erőre új reménnyel kaptak,

s öröm növényekre is hamar átragadt,

egyből felsarjadtak, viráguk pompázott.

A nap is sütött már, a szőrük sem fázott.

Üdezöld volt minden, a természet élénkebb.

Élők mosolyogtak, szépen szállt az ének,

ujjongtak már sokan: „Gyönyörű az élet,

megérkezett a meleg! Nem örültünk régen!”

Virágokba borult a csodás környezett.

Mogorva is kedves, nevetnek öregek.

A szarvascsaládnak vidámságot ki az

aki megadhatta? Az érzés itt virradt:

Teremtő Atyájuk ajándékot adott,

felfogni is nehéz, tízperc s minden dalolt!

Sőt fel volt turbózva! Kitartás gyümölcse;

teste barna, de a hátán folt foltot követ,

egyből csillog szeme, huncutság mestere,

igen, biztos az lesz! A bak épp keresett

füvet, míg megszületett, igaz meglepetés;

végre, végre apa! „Kicsim, tejet ettél?”-

kérdi nagyon büszkén. „Nem régen ezt tette,

láttad volna, hogyan az ajkára kente

a meleg, habos tejet!” Összenéztek hosszan,

méltóságteljesen. Borjuk felállt gyorsan,

vagyis próbálgatta. Megcsúszott vékonyka

s gyenge lábacskája. Lábával széttolta

mellette a sarat. Nézett szüleire

óriás szemével: elámultak milyen

cukiak és édes. Övék felelősség,

úgy érezték csak most váltak felnőtté.

Harmadik ének