Szabó Magda Alvók futása részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017, 2026
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: Szendi Nóra
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 492 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

A szerep

Mikor a szerepet ráosztották, nem örült. Nem az ellen volt kifogása, hogy öregembert játszik – a színész szerette a mesterségét, komolyan is vette, könyvtárfala tele volt a szakkönyvekkel, mikor legelőször olvasta Sztanyiszlavszkijt, olyan nyugtalanság fogta el, hogy kirohant a csorgó esőbe, és kigyalogolt a Városligetig, úgy kívánta a mozgást, az izmok munkáját a vad szellemi élmény után –, a színész gyáva volt és alázatos, ha a színházról volt szó, sikere szinte riadttá tette. Más munkakörből, nem is egészen fiatalon került színpadra, s minden szerepére úgy készült, mintha ettől az alakítástól függne egész további élete, sőt nem csak az övé, azoké is, akik nézik.

Sose játszott még öregembert.

Mint minden új feladat előtt, megint elfogta a bizonytalanság: talán nem is sikerül. Csaknem negyven évvel kell idősebbet játszania önmagánál. Arra az időre, míg a színpadon lesz, belül is öregnek kell lennie, nem csak megjelenésében. Hogy lesz az ember odabent öreg?

A maszk kérdését hamar megoldotta, míg a villamosra várt. A színésznek nem volt kocsija, ha ráért, autóbuszon közlekedett, vagy villamoson, taxit csak akkor hívott, ha sietős volt a dolga. Szerette a zsúfolt járműveket, bármilyen kényelmetlenek voltak is, sőt, bár nem sokat értett a sporthoz, olykor a mérkőzésekre is kijárt, vagy ha az ideje megengedte, végignézte vadidegenek esküvőjét vagy temetését: arcokat tanulmányozott, mozdulatokat, megfigyelt és megjegyzett egy-egy válltartást, felcsattanó hangot.

A maszk ötlete természetesen adódott: majd kölcsönkéri az Apa arcát. Apa majdnem nyolcvan már, és rendkívül hasonlítanak egymáshoz; ha megéri, ő is ilyen lesz, ilyen fehér sörényű, keszeg vénember.

Az új lakónegyedben volt a lakásuk, sokáig kellett utaznia. Jól ismerte ezt a vidéket, mert itt született: emlékezett a helyre, ahol most az új bérházak magasodtak. Itt valaha rét volt, csirkék kapirgáltak a vérszegény fű között, rossz fazekak zománca kéklett, nem volt jó mezítláb szaladozni, mert tele volt a föld üvegcseréppel. Akácfák is álltak itt, törzsükhöz olykor kötelet kötöttek, a kötél végén kecske legelészett. Ha hátul, a töltésen elzúgott valami vonat, a kecske felemelte a fejét, utánanézett a szerelvénynek; sárga pillantása ideges volt és rosszindulatú.

Mikor a délelőtti műszak befejeződött, az árok széléről leste az apját. Anyja halála óta mindig érte ment, a temetésen belefészkelődött a gyanú, hogy az emberek eltűnhetnek a házból, és nem térnek vissza többé. Mi lenne vele, ha egyszer az apja is tovatűnnék? Ha meglátta kilépni a gyárkapuból, megnyugodott, inalt haza; mire az ismerős léptek a küszöbre értek, lekapta az ételt a spórról.1 Vagy krumplilevest főzött, vagy babot. Körülbelül onnan leshette apját, ahol most az a patika áll.

Az utolsó fél évben alig volt Apával. Délelőttönként próbált vagy szerepet tanult, délben elment hazulról, s mire este hazavergődött, oly későre járt, hogy nem akarta már felzavarni. Az utolsó hat hétben szinte már kinn is hált a filmgyárban. Most valamivel nyugodalmasabb időszak következik, többet lehetnek együtt. Rég nem jött haza ilyen korán. Most mindjárt beül hozzá, ha ugyan nincs vendége. Apához sokan járnak, minden héten beállít valaki a szerszámgyárból.

Hosszan csengetett, míg végre be tudott jutni. Apa a zárban felejtette a kulcsot, és lassabban járt, mint azelőtt.

Évek óta nem nézett rá már ilyen figyelmesen. Apa valahogy alacsonyabb is lett, mint fiatalkorában, volt valami a válla vonalában, a módban, ahogy sovány nyakát tartotta, ami csaknem utánozhatatlannak látszott. Mikor megölelte, végigsimogatta a karját: szinte szúrtak a csontjai, válla hegyes volt, majdnem éles. „Nagyon bő ruhát fogok csináltatni – gondolta a színész –, abban soványabbnak hatok. Apa lefogyott. Nem is vettem észre.”

Átnézte a postáját, aztán kiállt az erkélyre cigarettázni. Valami nyugtalanította, de nem tudott nevet adni a rossz érzésnek. Lenn gyerekek visítoztak; a színész egyszer csak rájött, hogy nem a zaj zavarja, hanem a csend. A benti csend. Apa ilyenkor délután majdnem mindig kalapált. Tavaly úgy készült az Othellóra, hogy a rímekre rácsengett az Apa kalapácsa – volt abban valami biztonságos, valami megnyugtató, hogy ott motoszkál a másik szobában, ki-be rakja a szerszámosládáját, és javít vagy eszkábál. A falak oly vékonyak voltak, hogy az is áthallott, ha lecsapta a reszelőt vagy harapófogót: a szerszámok összekocódtak. Gyerekkorát idézte ez a szöszmötölés, valahogy el se tudta képzelni Apát ezek nélkül az apró zajok nélkül. Mikor az öreg nyugdíjba ment, már itt laktak ebben a lakásban. Nagyobbra cseréltette az asztalt a szobájában, hogy kedvére tudjon dolgozni.

Most nem kalapál.

Letette a cigarettát, bement hozzá. Apa a kályhánál ült – ez az igény és szokás is a múltból maradt, mert csak a spór körül volt meleg náluk –, keze a térdén, szemét lehunyta. Az ajtónyitásra feltekintett, de nem szólt semmit. Villogó szeptemberi délután volt, az erkélyajtón csak úgy áradt a meleg. Apa ingujjban volt, inge felett valami mellény. Megtapogatta a kezét, mert hirtelen azt képzelte, talán lázas. A mellény riasztotta meg így, az az indokolatlan mellény, de Apa keze nem tüzelt, inkább hűvös volt, lapos körmei fehérek és tiszták. A csomós erek felett keze bőre is fehér volt, vékony, finom, mészfehér. Apának olajkeretes, néha sebzett körmei voltak, széles ujjai barnák. „Fehér kezet kell festenem – gondolta a színész. – Nem elég, ha csak az arcom fehér. Valami különleges festék kell, hogy azt a hatást keltse, mintha a bőröm nem is bőr volna, csak valami finom védőpapír a csontjaimon.”

Apa észrevette, hogy figyeli, felpillantott, el is mosolyodott. Vastag szemöldöke és bajusza között megmoccant a szája, azután az izmok meglazultak, visszaereszkedtek. „Milyen furcsán néz – gondolta a színész –, valaha olyan bátor szeme volt, villogó. Most valahogy kisebb, szűkebb, mint amilyenre emlékszem.” Volt valami visszautasítás az Apa tekintetében. „Nem mondom – ezt mondta a nézés –, ne is kérdezd! Ez az én dolgom.”

Beszélgetni kezdtek, azaz inkább csak ő beszélt, Apa hallgatta, időnként felelt. Apa szobáját mindig valami vidám rendetlenség jellemezte, valami összevisszaság, munkadarabok, széthányt bádoglemezkék, egy darab nyersvas, sok szerszám. Most üres volt az asztala, és ahogy Sári néni szerette, aki takarított és főzött Apára, az asztallapot terítő fedte, rajta váza, a váza két oldalán, centire egyforma távolságban, egy-egy hamutartó. Mikor a szerszámosládáról kérdezősködött, Apa az ágya felé pillantott, azt mondta, mostanában nemigen babrál már semmivel. Unja.

Csak rábámult. Az „unja” szó éppúgy nem volt jellemző Apára, mint az, hogy a szerszámosládáját az ágya alatt tartja. Nézte Apát, és arra gondolt, hogy a második felvonásban majd tart valamit a keze ügyében, valami tárgyat, és megjátssza, hogy ezelőtt fontos volt a számára, szerette – majd mélységet játszik a tárgynak, hátteret és előéletet –, de most már megunta, nem érdekli, nem kell többé. Még ott lesz mellette, de már úgy, mintha nem is az övé volna. Mi legyen ez a tárgy? Valami, ami a figura jelleméből és foglalkozásából következik. Majd kitalálja.

Együtt vacsoráztak. Ha itthon étkezett, mindig Apa terített és tálalt neki, Apa pontosan tudta, hogy az ő mesterségében az is munka, ha olvas, vagy éppen csak ül, és néz maga elé a tükörbe. Most ő ment ki a konyhába, mert elszörnyedt rajta, Apa hogy terít. Először nem is akarta behozni az ételt, azt magyarázta, ő legtöbbször a konyhában eszik, akkor nem kell behurcolni a tálakat, aztán, mikor látta, hogy ez nem tetszik neki, felrakta az abroszt, és egyenként kezdte hozni, ami az asztalra kellett: külön a korsót, külön a két poharat, külön a tányérokat. Ezt már nem tudta nézni, kiszaladt, összerakta, amire szükségük volt, megpakolta a nagy tálcát. Mikor becsapta a fridzsider ajtaját, meglátta Apát. Ott állt a küszöbön, s lassan félrehúzódott előle, hogy el tudjon futni az emeletesre rakott tálcával. A színész zavarban volt, mert hirtelen azt érezte, hogy az Apa szemében harag van, úgy néz rá, mint az ellenségre, mintha leleplezte volna a legféltettebb titkát. De furcsa este!

Vacsora közben Pali bácsiról kérdezősködött. Apa nemigen evett, inkább ivott, két kézzel fogta a poharát, úgy kortyolgatott, mint a gyerekek. Pali bácsi nem jár már ide, se Ferike – mondta Apa. Szólt nekik, hogy ne jöjjenek. Nem szereti a vendéget. Hófehér körmei ott villogtak a pohár hasán, és a víz felett nézte a fiát. A színész étvágytalanul evett, valahogy nem volt jókedve. Mikor befejezték, Apa egészségére kívánta a vacsorát, és felállt. Voltaképpen nem is felállt, hanem felemelkedett, két kezével a szék karjára támaszkodott, és felnyomta magát, aztán elkezdett – megint egyenként – kihordani mindent. A színész szájában még ott volt a körte fele, mikor felugrott, hogy segítsen.

Mire kihordta az edényt, Apa ott ült a kályha mellett, térde a kezén, szeme le volt csukva, és aludt. Hát ennek semmi értelme! Nyolc óra elmúlt, ha fáradt, feküdjék le, úgy kényelmesen alhatik. Megérintette a vállát, Apa azonnal felébredt, motyogott valamit, aztán szégyenkezve elindult a fürdőszobába. „Miért szégyelli magát?” – törte a fejét a színész. Az ajtóból jól látta, hogy visszanéz rá, s akkor megint a régi szeme volt, ha kisebb is, mint hajdanán, és megint az volt az érzése, Apa haragszik valamiért, s ugyanakkor furcsán sunyi is, mint aki tud valamit, de nem szól róla, titkolja.

Éjfélig dolgozott: olvasta a darabot. Ha a végére ért, elkezdte újra, tanulmányozta a többiek szerepeit; mindig így kezdett munkához, így jutott el a saját figurájáig, hogy előbb a darab minden szereplőjét megismerte. Most már nyugodtabb volt, majdnem vidám. A szerep kezdett formálódni, testet ölteni; éjfél körül odahúzta a székét a tükör elé, ahol gyakorolni szokott, és munkába fogott. Gesztusokat próbált, helyzeteket, leült és felemelkedett öreg módra a székből, aztán megfogott egy hamutartót, tíz ujjal, ahogy látta. Közelebb lépett a tükörhöz, és megpróbálta kisebbre vonni a szemhéjait, szűkebbre venni a szemét. Nem ment. Majd ragasztóval. Eljátszotta azt a különös tekintetet is, Apa érthetetlen konyhai pillantását, míg ő fütyült, és jött befele a vacsoraedénnyel, aztán odakapta a szeme elé a kezét, és sírva fakadt. Hangosan, minden szégyen nélkül, gyermek módjára sírt, és tudta, hogy Apa meg fog halni.

Napközi otthon

A lány, aki az ételt szokta osztani, beteg lett reggelre: aznap Irén töltögette a kávét.

Amikor megérkezett, alig fogadta a köszönését. Ez még lehetett véletlen is, álmosság, egy elszalasztott villamos, lefutott szem a harisnyáján – akármi. De a reggelinél már észre kellett vennie, hogy másról van szó. Ahogy belemerítette a kanalat a bőrödző folyadékba, ahogy beleloccsintotta a bögrékbe, egyetlenegyszer sem nézett rá, s mikor Oszkár segíteni akart neki, hogy a tízliteres kondért átemelje a másik asztal elé, elrántotta előle a kávét, s pirosra gyúlt arccal, egyedül veszkődött vele, míg oda nem zuppantotta1 a frissen súrolt hokedlire. A kávé túlcsordult a kondér peremén, lefutott a csorba zománcon, s kis tóba gyűlt a hokedli tetején.

A gyerekek vihogtak. Tíz pár bögre összecsattant, ahogy a szemben ülő párok egymás mellé tolták, majd villámsebesen az asztalfőre csúsztatták a csészéket. Kovács Margit, aki a legszélen ült, megpiszkálta az orrát, majd csíkot húzott a kilöttyent kávéból maga felé. „Ki az orrát túrja, nem jó leány, durva!” – mondta Oszkár mély, papos hangon. Kovács Margit zavartan mosolygott. Irén elbiggyesztette a száját, átcipekedett kondérjával a harmadik asztalhoz. A lányok szuszogva kortyolták a kávét, s alighogy elkészültek, vízért esengtek. Oszkár tizedik éve volt napközis, oda se figyelt. Víz, hogyisne! Most ittak három deci folyadékot.

Irént figyelte, aki közben átkerült a fiúk asztalához, s a kiürült bádog fenekét ütögette a nagykanállal. Oszkár kifutott a konyhába, becipelte a másik fazekat. A fiúk teát kaptak, a tejes nem hozott elég tejet. Ügyesen, anélkül hogy egy cseppet is elcsorgatott volna belőle, Irén elébe állította a teát. Ez volt az utolsó próbálkozása. Irén ismét csak elbiggyesztette a száját, némán osztani kezdte a reggelit, s azt se mondta, köszönöm.

Oszkárt elöntötte a méreg. Cigaretta után tapogatott a zsebében, aztán elernyedtek az ujjai. Majdnem rágyújtott, mintha nem tudná, hogy a gyerekek között nem szabad dohányoznia. Irén ott hajladozott mellette, jól látta szép melle mozgását a pettyes nejlonkötény alatt, ettől zavarba jött, lesütötte a szemét. Irén cipője szinte villogott a piros betonon. Idebenn mindig más cipőt húzott, frisset, tisztát, mintha nem tudná elviselni estig az utcai tülekedés, a sár nyomait. Oszkárt most ez is ingerelte, ez a váltott cipő. Palika elröhentette magát a háta mögött, és beletrombitált a csészéjébe. „Ejnye, ejnye!” – szólalt meg ismét azon a természetellenes mély hangon, s Palika letette a bögréjét, amely tele volt félig megrágott kenyérdarabkákkal. Irén leoldotta a kötényét, hátrafeszítette a vállát, mint aki fáradt. A lánycsoport felállt. „Egészségére!” – vezényelte Irén, s a hatvan lányból viszont kívánta neki vagy tizenöt. Kovács Margit a választékát simítgatta, még egyszer, utoljára, vizet kért. A párok elindultak, Irén vezette őket. Úgy ment fel a nappaliba, hogy meg se biccentette a fejét Oszkár felé. Messziről még sokáig hallatszott a lányok rendetlen dobogása.

Oszkár rá se bírt nézni a maga bögréjére. Irén, persze, megreggelizett, szájfestékének holdacskája ott piroslott a csésze peremén. A kenyérhéjat megint szétdobálta – azt sosem eszi meg. Oszkár a hajnalokra gondolt, mikor ő meg Róza, a mostohahúga, feltérdeltek a közös ágyban az ajtónyitásra, s az apjuk két marokkal szórta elibük a kiflivégeket, zsemlemaradékot, amit a vendégek után összegyűjtött az asztalokról. Mi lehetett ennek az Irénnek az apja? Ki kellene csenni az irodából az életrajzát. Aligha pincér, mint neki.

„Egészségére!” – szóltak most a fiúk is. Oszkár szavára egyszerre egyenesre rándult a sor. „Egy-kettő! Egy-kettő!” – vezényelt a napos, csattogtak a talpak az alagsori folyosó kövén. A mosdó mandulaszappan-illata elkeveredett a konyha fűszerszagával. Oszkár most először érzett valami szomorú elégtételt, mikor látta, hogy sípjelére milyen katonásan sorjáznak be a gyerekek a mosdóba. Irén lányai a WC-n? Nevetséges. Fogalma sincs, mi a fegyelem.

Most megint Irénre kellett gondolnia, s iménti jó érzése elenyészett. A fiúk elhelyezkedtek a nappalijukban, ő meg összefogta a kezét a derekán, ahogy szokta, s elkezdett sétálni az asztalok között. Misike valami új amerikai játékot kapott, a körül majdnem veszekedés támadt. Maga is eljátszott vele egy-két percig, mulatságosak voltak a kigyúló lámpácskák, a megvilágosodó számok. Kinn elindult a hó, a szél felborzolta a tetőt. Benn meleg volt és gyerekszag. Nyáron megcsináltatta az összes ablakkilincset – jutott eszébe, s egy pillanatra ismét elégedett volt. Bezzeg a lányok munkatermében!

A játékszekrény üvegjében megigazította a nyakkendőjét. Nagyon szép nyakkendő volt, a tegnapi nyakkendő, lila és barna csíkos félselyemből. Tegnap még a patkót is feltűzte, ami a papától maradt, a patkót, kilenc piros kövével. Ma már nem hordanak ilyesmit, de Irénen mindig van valami ékszer, hát feltette ő is, ne gondolja, hogy… Belebámult a saját arcába, aztán, mintha mosolyogni akarna, széthúzta a száját is. A foga igazán hibátlanul szép, az az egyetlen korona ott, a metszőfogán, az is arany, nem vipla.2 Hirtelen az az érzése támadt, hogy nézik. Megfordult. Balogh kerekre nyílt szemmel meredt rá az építőkövek mögül. Oszkár ellépett az üveg elől, összecsukta a száját.

Harmincnyolc éves. Van egy kis háza Szentmihályon, a disznónak megterem a kukorica a kertben. A HÉV majdnem ott áll meg előtte, a telek ötször annyit ér ma, mint tizenöt éve, amikor örökölte. Most nem emlékezett rá, mondta-e Irénnek, hogy üveges könyvszekrényében megvan a teljes Jókai jubileumi kiadás, vagy csak akarta mondani. Lehet, hogy nem mondta, már mindegy. A pedagógiai irodalomnak külön kis polcot ácsolt ő maga, az a rekamié felett van. Huszonkilenc könyv, a legújabb szakkönyvek is. Ha lefekszik, csak felnyúl, leveszi valamelyiket. Megvan neki a Mit játszunk ma?, és ami teljesen kaphatatlan már a szakirodalomból, ott van középen, félbőrbe kötve, a saját munkája is. A napközis gyermek egy napja… Írta: Sas Oszkár. Az utolsó darabig elfogyott annak idején, pedig ötszáz példányban nyomtatták ki.

A két nappalit egyetlen faajtó választotta el. Valaki sírt, áthallott az Irén méltatlankodó hangja is. Nem tud rendet tartani, mindig van nála valami botrány. A lányok árulkodnak, verekednek, a mosdó mindig csupa víz meg mocsok utánuk. Ez az Irén úgy jár a gyerekek közt, mint a bálvány.

Ezért is figyelt fel rá először, mikor tavaly tavasszal idekerült – micsoda ügyetlen egy teremtés ez! Csak bolyongott a termekben, folyosókon, tehetetlenül és mosoly nélkül, minduntalan át kellett futkosnia hozzá, rendet csinálni, mert zavarta a lányoktól átszűrődő zaj. Milyen jó volt hozzá, emlékezett Oszkár, hogy segítette, mennyit magyarázott neki! Most megint úgy látta Irént, mint legelső, hosszabb beszélgetésük idején, különös, magas nyakú ruhájában. Minden ruhája olyan furcsa, sose látott ilyeneket más tanítónőkön. Csak állt akkor is, végighallgatta, aztán elfordult, s kedvetlenül és sután játszani kezdett a gyerekekkel.

Jancsi kése beleszaladt kis, kövér mutatóujjába. „Csigavér!” – mondta Oszkár, s már buggyant is a fertőtlenítő folyadék. Milyen szép pólyát tud kötni! S nem sír ám a legény, pedig csíp a jód. Bánni kell velük tudni.

Hogy esik a hó! Ma nem lehet sétálni vinni a gyerekeket. A lányoknál odaát a kályha is rossz, Irén sose törődik semmivel. Mikor figyelmeztette, hogy fázni fognak a télen, csak a vállát vonogatta, mint akinek ez is mindegy. Milyen szép a válla is! Mint egy szoboré – jutott az eszébe, s örült, hogy megtalálta a megfelelő hasonlatot. Milyen különös, hogy éppen Irént szereti. Miért szeret meg az ember egy ilyen fura teremtést?

Mégis meg kellett volna reggeliznie, most kellemetlenül üres a gyomra. A gyerekek között mindig lecsillapul benne minden indulat. Megpörgetett egy piros golyót a legkisebbek asztalán. Milyen kedvesen játszanak, milyen békésen! Tetszettek neki a parányi bútorok, ezek a szinte babaszoba-méretű székek. Irén magasabb, mint ő, ha itt állnak a legkisebbek között, valahogy még magasabbnak hat.

Fél óra múlva vége a csendes foglalkozásnak, valami verset fog tanítani. Szereti azt az áhítatos némaságot, amivel ezek a kicsik a verset meg a mesét fogadják. Irén könyvből mesél, hadarva és halkan, alig lehet érteni. A lányok sose figyelnek, rajzolnak közben. Tóth Etelka egyszer valami csúnya dolgot rajzolt. Borzasztó, hogy mindig Irénre kell gondolnia!

Megkordult a gyomra, ijedten körülnézett, de nem hallotta senki. Palika, aki a legközelebb ült hozzá, a plasztilinjét3 gyúrta. Sajnos folyton a tegnapi nap jár az eszében. Jó volna meginni a teát, és jó volna átmenni Irénhez.

Sóhajtott, elfordult a gyerekektől, és a kavargó havat nézte. Hirtelen megörült. Hátha Irén félreértette tegnap? Hátha azt gondolta, amikor feladta a kabátját, és dobogó szívvel, reszketve megcsókolta a nyakát, hogy csak… hogy nem is gondol házasságra? Olyan különös ez az Irén, más, mint a többi lányok. Borzasztó lenne, de milyen megnyugtató!

Meggyorsult a lépte. Klein Péter, a kedvence, a mankós, aki rosszul gyógyult a paralízisből,4 mindenhová követte gyönyörű fekete szemével. Igen, igen. Talán mégis mondania kellett volna valamit az előtt a csók előtt. Most, hogy visszagondol, maga sem érzi egész világosnak a tegnap elejtett célzásait. Mennyi idő van még? Tíz perc. Akkor talán…

Ott ácsorgott a közös ajtó előtt, nem mert benyitni. Aztán a véletlen segített neki. Valami nekihuppant az ajtónak a másik teremben, valaki sikoltott, dobogtak. A fiúk nyugtalankodni kezdtek. Oszkár sípolt, csend lett. Valami megint az ajtóhoz ütődött, s egy éles gyerekhang ocsmány szót kiáltott. Vad nevetés támadt, Oszkár elpirult, és benyitott az ajtón.

Irén ott állt a tomboló gyerekek között, cigarettázott, úgy figyelte, hogy térdepel a csúnya, copfos Fehér Klári egy kapálódzó, ordító kisgyerek hátán. Oszkár szétválasztotta a verekedőket, a bőgőnek kifújta az orrát. Irén elnyomta a cigarettáját, hátat fordított nekik, kinézett az ablakon. Két perc múlva mindenki az asztalnál ült, hátratett kézzel, a copfos maga elé bámult, az meg, aki úgy üvöltött, megkarmolt kezén az Oszkár zsebkendőjével, óriási könnyek függönye mögül mosolygott rá.

– Énekeljünk! – mondta Oszkár. – Minden jó kislány énekel!

Énekeljünk, kislányok:
jaj, be szépen hull a hó!
Alusznak a szép virágok,
amíg itt jár Télapó!

Ő maga kezdte a dalt, a hangocskák folytatták. Átnézett a fiúkhoz, a napos komoran járkált az asztalok között, még kurta karját is összefonta a hátán, öntudatlanul utánozva Oszkár mozdulatát. Oszkár úgy érezte, mintha önmagát látná valamiképpen; szinte boldog is volt. Visszament Irén mellé, s kinézett ő is az utcára.

– Szép munka ez! – szólt a lányhoz, s a nyakkendőjét babrálta. Most sajnálta, hogy nincs rajta a patkó. Jó fogás esett rajta. Irén meg se fordította a fejét, Oszkár már-már azt hitte, néz valakit. Egy férfi állt lenn az utcán, az meg felfelé nézett, a napközi ablakaira. Színes sálja volt, raglánszabású kabátja.5 „Nem tanító – gondolta Oszkár –, tanító nem hord ilyen sálat.”

– Szép munka ez – mondta megint, halkabban. A gyerekek most kezdték a dal második versszakát. Az egyik asztalnál egymásba karoltak, és taktusra himbálóztak, együtt az ütemmel. Oszkár bátornak és ügyesnek érezte magát; lám, milyen békét teremtett itt! Ő a nyugalom őre ebben a házban, a védelmező, az erős.

– Maga is beletanul, Irénke – nézett a lányra, s mintha csak véletlenül tenné, végigsimította az Irén karját. – Beletanul, meglátja, és megszereti. A gyermek az élet virága.

A gyerekek a harmadik versszakot fújták. Bár válasz nem jött a szavára, Oszkár úgy érezte, hogy Irén nem vonja el a karját, s mintha a szeme is szelídebb lenne, mint máskor. Mélyet lélegzett, és kimondta:

– Remélem, tegnap nem tetszett félreérteni?

Irén megfordult, nekivetette a hátát a falnak. Sápadt volt, de lehet, hogy a hidegtől. Oszkár a kihűlt kályhára nézett, aztán elkapta a szemét. Hogy folytassa?

– Bú és öröm együtt jár: férj és nő, az házaspár… – mondta végre. Nagyon értelmesen és tagoltan akart beszélni, de a hangja remegett.

– Hülye – mondta Irén, minden indulat nélkül. Elnézett a feje fölött. – Menjen innen, mert rosszul vagyok, ha látom.

Hull a kedves hó, leányok,
szánkót is hoz Télapó…

– cincogtak a gyerekek. Oszkár nagyon egyenesre húzta magát, most majdnem egyforma magasak voltak Irénnel. A fiúk terméből robaj hallatszott, csörömpölés. „Nem visít senki” – gondolta Oszkár, de úgy érezte, mintha egy idegen ember gondolkoznék a fejével, s ő valami képtelen módon tudomásul vehetné ennek az idegen embernek a gondolatait. Átment a fiúkhoz. A Klein Péter mankója zuhant le, estében leütötte a Palika festékesdobozát. A vízfestékek széjjelgurultak, egy kármin6 el is roppant az Oszkár talpa alatt. A napos már fel is kapta a mankót, teljes volt a rend. Klein Péter lesütötte a szemét, nem nézett senkire. Oszkár hátat fordított nekik, megint a könyvszekrényre bámult, abban is ott volt a saját könyve. Sas Oszkár napközivezető – olvasta benne az idegen ember a barna címke feliratát. A napközis gyermek egy napja. Most meghallotta, hogy valaki sír. Visszafordult. Klein Péter az asztalra borult, és sírtában betapasztotta a fülét, mintha maga sem akarná hallani a hangját. „Mért sír?” – képedt el Oszkár, s most először érzett valami ingerültséget. De azért odament hozzá.

Jegyzetek

A szerep

1Spór: konyhai tűzhely.

Napközi otthon

1Odazuppant: nagy zajjal leejt, odacsap.

2Vipla: olcsó orvosi fémötvözet.

3Plasztilin: a gyurmához hasonló, mintázáshoz használatos anyag.

4Paralízis: gyermekbénulás.

5Raglánszabású kabát: a vállrésszel egybeszabott ujjú, bő kabát.

6Kármin: bíborvörös festék.

Tartalom

A szerep

Napközi otthon

Teréz

A mosolygó Bacchus

A nagyszék

Lengyelek

A hírnök

Angyal

Valami

Csé

Részvétlátogatók

A zsidó kutya

Csibi

Kakasszó

Domb utca

Nenő

Szent Róza ünnepe

Alvók futása

Ház ajtó nélkül

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0