Poirot és én
Author: David Suchet
Date: 2013
Keywords: 820-312.6=945.11 791.44.071.2(410)(092) (UDC/ETO)
Description: Én horgászbottal sem piszkálnám meg!", mondta híradós bátyja David Suchet-nek, mikor tanácsot kért tőle, elvállalja-e Poirot szerepét egy tízrészes sorozatban. Az addig leginkább Shakespeare-színészként ismert Suchet mégis elvállalta a feladatot - és ezzel elindult élete legmeghatározóbb, negyedszázadon át tartó útján, mely fenekestül felforgatta az életét. S bár ezalatt olyan színészekkel játszhatott együtt, mint Kurt Russell, Michael Douglas vagy Halle Berry, és olyan rendezők instruálták, mint Harold Pinter vagy Peter Shaffer, a legfontosabb mégis Poirot maradt számára. A Poirot és én egyed
Publisher: Helikon Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Suchet: Poirot and Me

London, Headline, 2014

Copyright © David Suchet and Geoffrey Wansell, 2013

All photographs © ITV plc, except where marked

AGATHA CHRISTIE and POIROT are registered trademarks of Agatha Christie Limited which owns all rights relating to the Poirot character including in his name and image.

All rights reserved.

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyv fordítóját, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulását, készséggel állunk az érintett rendelkezésére.

Második kiadás

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Márton Róza Krisztina jogutódja, 2014, 2026

Borítófotó © James Eckerlesley

Minden jog fenntartva

TARTALOM

Előszó

1. „Még horgászbottal sem piszkálnám meg”

2. „De soha, semmilyen körülmények között nem Poirot-n nevetünk!”

3. „Sajnálom, de én nem fogom felvenni ezt az öltönyt”

4. „Attól félek, Túl szelídnek vagy túl hóbortosnak tartják majd”

5. „Mintha kupán vágtak volna egy kalapáccsal”

6. „Szerettem volna még ennél is emberibbé tenni”

7. „Úgy éreztem, én lettem Dame Agatha teremtményének őre”

8. „A tévé legvalószínűtlenebb szívtiprója, a mangóember”

9. „Nem szabad hagynom, hogy a fejembe szálljon a dicsőség”

10. „Képes vagyok búcsút mondani neki, talán egy évre, talán örökre”

11. „Tényleg a lehető legtávolabbra kerültem Poirot-tól”

12. „Ugye, nincs semmi baj? Vagy mégis?”

13. „Elfelejtettem, milyen nehezen találtam rá a kezdetek kezdetén”

14. „Az egyik fordulópont… Dame Agatha hagyatéka”

15. „Alighanem ez a leggyengébb könyv, amit valaha írtam”

16. „Ó, hát hogy tudtam kitalálni ezt az utálatos, dagályos és fárasztó kis emberkét!”

17. „De maga nem akarja hordani azt a rémes hajhálót meg a bajuszkötőt, ugye?”

18. „Egy gyilkosság sohasem a befejezés. Jamais!”

19. „De mindenekelőtt mindannyiuknak au revoir és merci beaucoup!”

Zárszó

A Poirot-karakterjegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

ELŐSZÓ

Nyirkos, hűvös novemberi reggel van, és én öregnek, nagyon öregnek érzem magam, annyira öregnek, hogy tulajdonképpen fél lábbal már a sírban vagyok. A hangom gyenge, a szívbetegség, az élet könyörtelen vámszedője megtámadta a testemet, még a suttogás is szörnyű kínokat okoz. Fogytam vagy tizenöt kilót, az arcbőröm mint a régi, száraz pergamen, a kezeim pedig bütykösek, karomszerűek.

Valójában semmi más nem látszik belőlem, csak az arcom, amint fekszem a kikeményített, fehér ágynemű között, a halálos ágyamon. Épp az utolsókat rúgom Agatha Christie utánozhatatlan belga detektívjeként, Hercule Poirot-ként. Poirot része az életemnek, majdnem negyed évszázadon keresztül formáltam meg őt, nem kevesebb mint hatvanhat tévéjátékban – és most a végső búcsúra készülök.

Egész egyszerűen ez az egyik legnehezebb dolog, amit valaha tennem kellett, még akkor is, ha csak egy színész vagyok, aki egy szerepet játszik.

Poirot halála a Pinewood Studios buckinghamshire-i stúdiójának díszletei között zajlik le, körülbelül húsz mérföldre északnyugatra Londontól, délelőtt tizenegy órakor, ezen a bús novemberi napon. Én egy apró hálószobában fekszem, amelyet e célból építettek fel a hatalmas, visszhangos stúdióban. A hálószoba Styles Manorban van, ahol Poirot találkozik a végzetével, az utolsó esetével a Függöny című filmben.

Körülöttem vagy kilencvenfős stáb nyüzsög hatalmas lámpákkal és a beúszó mikrofonrudakkal: sminkesek és fodrászok, a vezető operatőr, a segédoperatőrök két kamerával, a csapót kezelő férfi, és persze az ifjú és tehetséges rendező, Hettie Macdonald.

A harmincas évei végén járó Hettie Nagy-Britannia egyik legkifinomultabb, mégis legerőteljesebb rendezője, akinek megvan az a képessége, hogy egyszerre lepje meg a közönségét és bűvölje el a munkatársait. 2007-ben Hettie rendezte a Ki vagy, doki? című brit tévésorozat „legfélelmetesebb epizódját”, a Pislantást – de most nem azért van itt, hogy bárkit is megijesszen. Hanem azért, hogy levezényelje egy regényhős halálát, egy detektívét, akinek híressége Sherlock Holmeséval vetekszik, és aki világszerte millióknak szerzett örömteli perceket.

Szomorúság lengi be a stúdiót. Nyoma sincs a felvételeket kísérő, szokásos heccelődésnek és vihorászásnak. Szeretett belgánk haldoklik, és ezt senki sem viseli könnyen. Minden tekintet rám szegeződik, amint szemük láttára távozom ebből az árnyékvilágból – Poirot-ként.

De azért ne hamarkodjuk el. Még két jelenet van hátra a végkifejletig, és ebben a két jelenetben csak két színész szerepel – Poirot és az ő régi, hűséges munkatársa, Hastings kapitány, akit az én drága barátom, Hugh Fraser alakít.

Hangos csengőhang visszhangzik a stúdióban, jelezve, hogy kezdődik a felvétel. A kamera forogni kezd, és a barátom megkérdezi, hogy vagyok.

– Még nem haltam meg – mormolom, ezzel az apró viccel próbálván enyhíteni a komor hangulatot.

De Poirot nem nevet. A mellkasát szaggató fájdalom köhögésre kényszeríti, és Hastings átnyújt neki egy pohár vizet az ágy mellett álló asztalkáról.

Poirot vérbeli nyomozóként megpróbálja megértetni a barátjával, milyen bűntényt követtek el Stylesban ott-tartózkodásuk alatt. Barátja azonban, szinte törvényszerűen, képtelen felfogni szavait.

– Miért bonyolítja mindig ennyire túl a dolgokat? – kérdi Hastings elveszetten. – Szokás szerint megint a sötétségben tapogatózom.

Poirot szomorúan azt feleli neki, hogy ne aggódjon, menjen le reggelizni.

Már csak „néhány szálat kell elvarrni”.

Öreg barátom csendesen elhagyja a díszletet, én pedig az ágyamban fekve felsóhajtok.

Amikor a csengő jelzi, hogy vége a jelenetnek, senki sem mozdul. Hang se hallatszik. Minden jelenlévő tudja, hogy egy televíziós korszak végéhez közeledünk, az egyik leghosszabb ideig futó sorozat utolsó epizódjához, amelyben végig ugyanaz a színész játszotta a főszerepet. Minden velem dolgozó férfi és nő maximálisan odateszi magát, hogy segítsen – de mindannyian tudjuk, hogy a vég elkerülhetetlen.

A díszleten kívül, a hangmérnök asztalánál a feleségem, Sheila ül a hangmérnök mellett, és videón nézi újra a jelenetet. Ez az első alkalom, hogy elkísért egy Poirot-forgatásra. Sheila mindenkinél jobban tudja, milyen nehéz búcsút vennem ettől a kis embertől, aki 1988 óta része az életünknek.

Óvatosan kikászálódom az ágyból, felveszem a köntösömet, és kilépek a stúdió közepén felállított apró díszletből. Sheila átölel. Csendben elsétálunk a sürgő-forgó csoporttól, akik már a következő jelenethez alakítják át a díszletet, amely Poirot és Hastings búcsújelenetének lesz a tanúja. Sheila megölel, én pedig magamhoz szorítom őt. Nincs szükségünk szavakra.

A sminkesek érkeznek, hogy ellenőrizzék a kezemet öregítő sminkprotéziseket, és megbizonyosodjanak róla, hogy – Hettie szavaival élve – „elég nyomorúságosan” festek-e.

Szó, ami szó, tényleg elég nyomorúságosan érzem magam. Meg vagyok fázva. Úgy tűnik, engem is mindig elkap ugyanaz a fertőzés, ami Poirot-t – elég rejtélyes, de már évek óta mindig ez történik. Néha eltűnődöm, mit szólna ehhez doktor Freud. Egykor őt is eljátszottam egy hatrészes BBC-tévésorozatban – és még meg is haltam a képernyőn, az ő alakjában, a saját díványán, amelyet a hampsteadi otthonából szállítottak a felvétel helyszínére –, de az a halál gyerekjáték volt ehhez képest. Ez itt most egy régi jóbarát halála.

Éveken keresztül együtt léteztünk, Poirot és én, az elvesztése pedig szinte elviselhetetlen fájdalommal jár.

Amikor visszabaktatok a díszletbe, és bebújok a fehér ágynemű közé, tudom, hogy meg kell tisztítanom az elmémet minden gondolattól és érzelemtől. Arra kell koncentrálnom, hogy mi történik az én régi jóbarátommal és velem.

Poirot utolsó esetének forgatókönyvét egy brit drámaíró és forgatókönyvíró, Kevin Elyot írta, aki Chopin Esőcsepp-prelűdjét választotta zenei aláfestésnek Poirot utolsó szavaihoz. És Hettie most azt kéri, hogy ezt a dallamot játsszák be a felvétel előtt. A lágy, megrendítő akkordok körülölelnek, és tovább facsarják bánatos szívünket.

A zene elhallgat, én pedig a csengőszóra várok, hogy ismét jelezze, indul a felvétel. Aztán csendesen megkérdezem, kaphatnék-e még pár perc csendet, hogy Poirot és én nyugodtan összeszedhessük a gondolatainkat. Úgy beszéltük meg, hogy felemelt mutatóujjal jelzem majd, ha indulhat a hangfelvétel, és a kamerák is működésbe léphetnek, még azelőtt, hogy Hettie elmormolná: „Forog!”

Fekszem, és elhatározom, hogy szaporán és felszínesen szedem majd a levegőt, hogy ezzel is érzékeltessem Poirot heves küzdelmét az életért, de egyben azt is kihangsúlyozzam, hogy más gondok is gyötrik. Poirot fél: élete utolsó történetének van egy mozzanata, amely elbizonytalanítja abban, vajon Isten megbocsátja-e valaha a tetteit, ez a gondolat pedig, mint jó katolikust, félelemmel tölti el.

Poirot tudja, hogy közeleg a vég, de azt nem tudja, hogy pontosan mikor éri utol. Vár az újabb szívrohamra, ez a várakozás pedig olyasmi, mint amikor egy vonat érkezését várjuk – hirtelen, figyelmeztetés nélkül érkezik, kipréseli a levegőt az ember testéből, amelyet előbb a szavak hagynak el, később pedig maga az élet. Életében először Poirot nem képes irányítani az eseményeket maga körül. Ismét csak egyszerű halandó.

Ekkor már hosszú hetek óta azon gondolkodtam, vajon mit érezhet Poirot az utolsó percekben, de teljes egészében nem értettem meg, mi fog történni, egészen addig, amíg el nem mentem az utolsó epizód sminkes és kosztümös próbáira, körülbelül egy hónappal a forgatás előtt. Az volt az első alkalom, hogy az arcomra festették az öregséget jelző mély ráncokat, és a kezemre tették a protéziseket. Az volt az első alkalom, hogy beültettek a kerekesszékbe, amellyel a filmben közlekedek, és akkor fogtam fel érzelmileg teljes egészében, hogy Poirot a halálra készül.

Mindez végül szembesített annak valóságával, hogy Poirot és én elérkeztünk kapcsolatunk végéhez. Amikor elmentem egy orvos barátomhoz, hogy megkérjem, mondja el pontosan, mit érezhet a kis belga a szívroham alatt – csak így játszhattam el hitelesen a képernyőn –, éreztem, hogy egészen elszorul a torkom.

Ezek a gondolatok kísértenek, amikor néhány percnyi csendet kérek, hogy összeszedhessem magam, mielőtt beengedném a szobámba Hastingst, hogy végső búcsút vegyen tőlem. Ez mindkettőnk számára nagyon nehéz. Olyan közel kerültünk egymáshoz, amilyen közel két fiktív barát csak kerülhet a majdnem három évtizeden átívelő forgatások során. Olyan ez számomra, mintha egy hosszú házasság érne véget, ahol az erősebb fél haldoklik, magára hagyva a gyengébbet.

Felemelem a mutatóujjamat, jelezve, hogy kezdődhet a felvétel, és ezekkel a szavakkal indítottam a beszélgetést öreg barátommal:

– Ah, Hastings, maga néha olyan, mint egy gyerek, oly ártatlan, oly hiszékeny… – de Poirot nem folytathatja, mivel az ágya mellett álló Hastings közbevág:

– Öreg cimbora, nagyon nyomorúságosan fest. Nem kellene idehívnom az orvost?

Poirot eltűnődik, majd köhögve azt mondja:

– És mire lenne az jó? Nem, barátom, lesz, ami lesz.

Majd kis hatásszünetet tartok, mivel a következő kijelentés nemcsak Hastingshez fűződő hosszú barátságának a kulcsa, hanem az élethez való viszonyának is.

– Én mindig megpróbáltam mindent megtenni – mondja Poirot. – Hisz nekem, ugye?

– Hogyne hinnék!

– Maga szerint Isten megbocsát nekem?

– Persze hogy megbocsát. Maga jó ember és a legjobb cimbora.

Fekszem az ágyamban, és ahogy felnézek a férfira, akivel hosszú éveken át együtt dolgoztam, elárasztanak az érzelmek, de mégis sikerül elmondanom Kevin Elyot csodaszép sorát:

– Ah, a szívem vérzik önért, szegény, magányos Hastingsem.

Néhány pillanattal később a Chopin-prelűd hullámai átsöpörnek a stúdión, és az érzelmek hatalmukba kerítik a legerősebb szíveket is.

– Cher ami1 – suttogom. – Most menjen. Hagyjon pihenni.

De Poirot még ezekben a pillanatokban is a nagy nyomozó marad, ezért kicsit erősebb hangon még hozzáteszem:

– Nem öngyilkosság volt, tudja, hanem gyilkosság.

Chopin dallama ismét felcsendül, Hastings becsukja maga mögött az ajtót, és eltűnik. Nem hallja Poirot suttogását:

– Cher ami.

A zene ismét felerősödik, majd hirtelen leáll, amikor megszólal a mindenható csengő, jelezve, hogy vége a jelenetnek. Ismét halotti lepelként borul ránk a csend.

Sheila most ott ül Andrew Sissons, a kedves hangmérnök mellett, akivel az évek során többször is dolgoztunk együtt, és csendesen sír, majd szelíd és kedves hangján azt mondja: „Sose gondoltam volna, hogy ez ennyire megindító lehet.”

A sofőröm, Sean O’Connor könnyek közölt figyeli a jelenetet a videókijelzőn, ahogy Peter Hale is, aki az állandó beállóm volt az elmúlt tizennégy évben – pedig nem is hasonlítunk egymásra olyan nagyon. Tőlük nem messze a sminkes és asszisztens hölgyek ülnek, ők is a szemüket törölgetik.

Nagyon furcsa látni, hogy mindenkit elárasztanak az érzelmek.

Soha, egész pályafutásom során egyetlenegyszer sem fordult még elő ilyesmi.

De Hettie és én nem veszíthetjük szem elől a célt. Tudjuk, hogy még nem értünk az út végére, még végig kell mennünk rajta, és csak utána adhatjuk át magunkat a gyásznak. Színészként mindig azt vallottam, hogy kívül kell maradnom az aktuális szerepemen, tudatában kell lennem, bele kell feledkeznem, mégis ébernek kell maradnom. Ha nem így teszek, akkor a játékom hamis lesz, és ezt sosem engedném meg magamnak.

Hettie utasítja a stábot, hogy haladjunk tovább ahhoz a jelenethez, ahol Poirot kileheli a lelkét, és tudom, mennyire szerencsés vagyok, amiért ő a rendezőm. Egyszer már dolgoztunk együtt, Dame Agatha2 A titokzatos Kék Vonat című művének kétórás televíziós változatában, és nagyon boldog voltam, amiért magam mellett tudhattam őt Poirot utolsó esetének feldolgozásakor is, mert Hettie mélyen átérezte Poirot karakterét. Hittem benne, hogy érzékenysége és képességei nagyon jót tesznek ennek az utolsó történetnek, ez pedig egyben azt is jelentette, hogy százszázalékosan megbíztam benne – ami nagyon fontos volt számomra.

Miközben Hettie és a stáb felkészülnek a következő jelenetre, én is felkelek az ágyból, és elhagyom a díszletet. Az öltöztetőm, Anne-Marie Digby felsegíti rám a köntösömet, majd Sheila és én elvonulunk egy távoli sarokba beszélgetni. A következő jelenetek nagyon fontosak. Jól kell csinálnunk, mert nem akarom, hogy Poirot halála túl szentimentális legyen. Olyan valóságosra akarom csinálni, amilyenre csak tudom. Szeretném, ha a közönség megértené, Poirot elszántan küzd az eszméletéért, és amikor Isten bocsánatáért esdekelve morzsolni kezdi a rózsafüzérét, a film minden kockája hitelessé válik.

A stáb tagjai minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy segítsenek nekem. Ráébredek, milyen szerencsés vagyok, hogy ők is itt vannak velem, és ezt el kell majd mondanom nekik, amikor befejezzük a forgatást jövő hétfő délután – egy hétvégényi pihenés után.

Sheila visszakísér a díszletbe, én pedig elfoglalom a helyemet. A következő jelenetben én vagyok az egyetlen színész, és a két kamera készen áll, hogy két különböző szögből örökítse meg Poirot életének utolsó perceit.

Nem kell dialógusokkal kínlódnom. Az utolsó szavaim nagyon egyszerűek: – Bocsáss meg nekem, bocsáss meg…

A feladat nehéz, mert a jelenetnek meghatónak kell lennie, de nem lehet melodramatikus. Ugyanakkor szeretném meggyőzni a közönség minden egyes tagját, legyenek bárhol a világon, hogy haldokolni nem könnyű és nem is kellemes. Nem akarom szirupossá tenni Poirot távozását.

A csengő ismét megszólal, figyelmeztetve, hogy kezdődik a jelenet. Ismét elmondom, hogy jelzek majd az ujjammal, ha készen állok a kezdésre. Hettie akkor és csak akkor indítja el a felvételt.

Végül felkészülök, és Hettie is. Az egyetlen zaj a ziháló lélegzésem, amint lassan kinyúlok az éjjeliszekrényen fekvő rózsafüzérem felé.

Nem akarom egynél többször felvenni ezt a jelenetet. Épp ezért minden idegszálammal koncentrálok, hogy tökéletes legyen. Azért vagyok ott, hogy Hercule Poirot-t szolgáljam, akit Dame Agatha teremtett, és mindez soha nem bír akkora jelentőséggel, mint Poirot utolsó szavainak esetében.

Poirot kínlódó lélegzete mintha önálló életre kelne, miközben azt suttogja,, „bocsáss meg nekem, bocsáss meg…”, majd kezébe veszi a rózsafüzért, hátha a pergetésében megnyugvást lel.

Hála az égnek, úgy tűnik, a dolog működik. Hettie felkiált: „Ennyi!”, majd megszólal a mindenható csengő, hogy jelezze, vége ennek a jelenetnek is.

Már csak egyetlen jelenet van hátra ezen a nyirkos, szürke, november végi pénteki napon – Hastings holtan találja Poirot-t. És ezúttal is arra törekszem, hogy ne legyen émelyítő. Nem hiszek abban, hogy úgy kell kinéznie holtan, mintha csak elszenderedett volna. Meg akarom mutatni a közönségnek, hogy Poirot szenvedett, de azt azért nem akarom, hogy visszataszító legyen. Megbeszélem Hettie-vel, majd Sheilával, megkérdezem, mit gondolnak – de a szívem mélyén tudom, hogy nem akarom úgy láttatni ezt a halált, mint egy bonbonosdobozt, mert nem illene a karakterhez, akit oly sok éven át alakítottam és védelmeztem.

Már valamivel este hat után járunk, kezdünk fáradni, a stáb is, én is. Ez a forgatás huszonkettedik napja, és volt, hogy hétvégén is csak egyetlen szabadnapunk volt. A mai nap heves érzelmei végül elcsigáztak mindenkit. Jól látszik mindez a körülöttem lévő arcokon is.

De nem számít, hogy mennyire vagyok fáradt, egy dologban biztos vagyok: azt akarom, hogy Sheila is csatlakozzon Hettie-hez a díszletben – látni szeretném az érzéseiket, amikor megtalálják Poirot holttestét. Úgy szeretném láttatni őt, mint aki küzd a rettegéssel, hogy talán nem nyer megváltást. A halál sokszor nehezebb annál, mint amilyennek a televízió képernyőjén mutatkozik.

A mindenható csengő megszólal, majd csend borul a stúdióra. Nincsenek párbeszédek, csak Hastings tépi fel az ajtót, és megtalálja Poirot élettelen, ágyneműbe gubancolódott testét.

Hitelesnek kell lennie. Ahogy minden színésznek, úgy nekem is ez a célom, amikor eljátszom egy szerepet. Történjen bármi, hűnek kell maradnod a karakteredhez. Nem akarom, hogy az én Poirot-m steril és jól fésült halált haljon, amelyet érzelgős ködbe burkolva vesznek filmre. Azt akarom, hogy úgy haljon meg, ahogy élt – és remélem, segítettem is neki ebben: a halála egy valódi és kivételes emberi lény halála.

Hugh számára is nagyon nehéz a feladat – legalábbis ez látszik az arcán, amikor feltépi az ajtót, és meglát, ahogy mozdulatlanul fekszem, az arcom bal fele a párnába nyomódva, a jobb kezem kinyújtva a testem előtt. Hugh is elvesztett egy nagyon közeli jóbarátot, akivel több mint 120 órányi televíziós anyagot vett fel, és akivel felnőtt élete felét töltötte.

Hettie a lehető legrövidebbre próbálja fogni a jelenetet, és közeliben mutatja a szobába berobbanó Hugh reakcióját. Nincs ember ebben a parányi díszletben, beleértve Hugh-t, Sheilát és engem is, aki szeretné, hogy a felvétel csak egy pillanattal is tovább tartson, mint ameddig feltétlenül tartania kell. Borzalmas nap volt, és mindannyian szeretnénk a végére érni.

És sikerül. Hettie felkiált: „Ennyi!”, megszólal a csengő, és végre véget ér a nap.

Visszaballagok a stúdión kívül álló lakókocsimba, és teljesen elveszettnek érzem magam. Sheilával hazamegyünk a hétvégére, de fogalmam sincs, mit kezdjek magammal. Képtelen vagyok nyugton ülni vagy állni, ezért fel-alá járkálok a lakókocsiban. Aztán végre hazaérünk, de még mindig nem lelek megnyugvást. Nem tudom eldönteni, hogy akarok-e enni, vagy nem, nem tudom eldönteni, hogy társaságba akarok-e menni, vagy inkább otthon maradnék.

Végül otthon maradunk, kettesben. De a legnehezebb mégis az, hogy hétfőn vissza kell mennünk Pinewoodba a forgatás utolsó, huszonharmadik napjára, még akkor is, ha Poirot már halott. A jövő úgy függ felettünk, mint egy sötét, komor felhő, és ennek jegyében telik el a hétvégénk, hiába próbáljuk kiűzni a fejünkből.

Hétfőn egy újabb sivár, esős nap virrad ránk, és nekem filmre kell vinnem a történet utolsó mozzanatát, amely életbevágó, mivel Poirot elmeséli Hastingsnek – egy levélben, amelyet négy hónappal a halála után kézbesítettek – a rejtélyes gyilkosságok megoldását, amelyek a Stylesban töltött utolsó napjaikban történtek.

Nem engedhetem meg magamnak, hogy hátrább lépjek a szereptől, de amikor leülök az íróasztal mellé a díszletben felépített hálószobámban, teljesen váratlanul azon kapom magam, hogy ismét átjár az az öröm, amely mindig része volt a közös munkánknak, Poirot-nak és nekem.

Hastingsnek írok levelet, amelyben megmagyarázom az eseményeket. De van valami, ami egészen kivételessé teszi a jelenetet: a technikai stáb megtalálta a módját, hogy utánozza a kézírásomat, így nem kell leírnom minden egyes szót. Olyan érzés, mintha egy szellem vette volna át a hatalmat az életem fölött.

Poirot levele vallomás annak az embernek, aki oly sok éven át oly sokat jelentett számára, és akivel annyi közös élményük volt. Az utolsó felvételen Poirot ezekkel a szavakkal zárja sorait: „Ah, Hastings, drága barátom, milyen szép napok voltak. Igen, nagyon szép napokat éltünk meg együtt.”

Mielőtt aláírnám a levelet, még megcsókolom a kezemben tartott feszületet, és még egyszer utoljára belenézek a kamerába.

Szeretném, ha a szemem most is felcsillanna, ahogy oly sokszor felcsillant a kis ember megformálása során. Épp elég sötét és homályos dolog volt ebben az utolsó történetben, és én szeretném, ha olyasvalamivel zárulna, amit akár mosolynak is lehet tekinteni.

Miközben utolsó alkalommal nézek bele a kamerába, azok a szavak járnak az eszemben, amelyeket Poirot utoljára mondott Hastingsnek még pénteken.

– Cher ami – mondom lágyan, amikor Hastings magára hagyta Poirot-t, hogy pihenjen.

Ez a két szó rengeteget jelent nekem, és ezért ismétlem meg azután is, hogy Hastings becsukta maga mögött az ajtót. De a második „cher ami” abban a jelenetben nem Hastingsnek szólt, hanem az én drága, öreg barátomnak, Poirot-nak. Neki is búcsút mondtam akkor, teljes szívemből és lelkemből.

1. FEJEZET„MÉG HORGÁSZBOTTAL SEM PISZKÁLNÁM MEG”

Poirot meghalt azon a késő novemberi délutánon, 2012-ben, és belőlem is vele halt egy darab.

Agatha Christie pedáns kis belga nyomozója csaknem negyed évszázadon át volt része az életemnek. A huszonöt év alatt több mint száz órán át testesítettem meg őt különböző tévéjátékokban. És most eljátszottam a halálát.

Szavakkal ki nem fejezhető, hogy mennyit jelentett nekem ez a kedves, nyájas és rögeszmés emberke a tipegő járásával, a „kis szürke agysejtjeivel” és a fura akcentusával. Ilyen hosszú idő után elveszíteni őt olyan volt, mintha a legjobb barátomat veszítettem volna el, még akkor is, ha én csak egy színész vagyok.

De a szívem mélyén tudtam, hogy hitelesen jelenítettem meg az alakját. Több millió ember számára keltettem életre szerte a világon, és segítettem, hogy ugyanolyan nagyra becsüljék, mint amennyire én becsültem. Ez jelentett számomra vigaszt, amikor kileheltem a lelkem abban a tévéstúdióban, mert tudtam, hogy soha többé nem játszhatom el Poirot-t: elfogytak a Dame Agatha tollából származó, megfilmesíthető történetek.

Hercule Poirot halálával a végére értem egy hosszú és kalandos utazásnak, amelynek során belebújtam Dame Agatha megindító teremtményének, Poirot-nak a bőrébe, akit Dame Agatha A titokzatos stylesi eset című regényében teremtett meg 1920-ban, és akinek a halálát több mint fél évszázaddal későbbre, 1975-re időzítette a Függönyben.

Poirot számomra ugyanolyan valóságos volt, mint Agatha Christie számára: kiváló nyomozó és figyelemre méltó férfiú, aki azonban, sajnos el kell ismernem, néha-néha kicsit idegesítő. Poirot szerves része volt az életemnek – és az kellett hogy legyen Agatha Christie életének is, hiszen harminchárom regényt, valamint több mint ötven novellát és színdarabot szentelt neki, Sherlock Holmes mellett a világ egyik leghíresebb fiktív nyomozójává téve hősét.

De hogyan történhetett meg mindez? Hogyan költözhetett belém a zsakettjével és a hajszálcsíkos nadrágjával, a csatos, fekete lakkcipőjével és a gondosan kikefélt, elegáns, szürke homburgkalapjával? Vajon mi hozott össze bennünket? Volt bennem valami, ami visszhangra lelt ennek az alacsony, köpcös, hatvanas éveiben járó kis embernek az alakjában, aki cvikkert hordott, és a „csitt” helyett azt mondta, hogy „sit”?

Nos, sok-sok, együtt töltött év távlatából visszatekintve azt gyanítom, hogy igen, bizony volt bennem valami.

Hogy pontosan megérthessük a mondandómat, vissza kell utaznunk az időben 1987 egy őszi estéjére Londonba, annak is nyugati részébe, Actonba, egy indiai étterembe, ahol először kértek fel, hogy játsszam el Poirot szerepét. Emellett magamról is mesélnem kell mint színészről, ahogy arról is, hogy később hogyan kísérte minden lépésemet Poirot alakja. Mert ő és én immár elválaszthatatlanok vagyunk, remélem, ezt önök sem vitatják majd.

Kezdjük az elején. Vajon miért kérne fel engem bárki is arra, hogy játsszam el ezt a szerepet? Végül is a személyem egyáltalán nem magától értetődő választás. Majdnem húsz éven át meglehetősen sötét és baljós alakokat játszottam, nem pedig elbűvölő nyomozókat. Voltam Shylock A velencei kalmárban, és alakítottam Jágót Ben Kingsley Othellójában a Royal Shakespeare Company társulatnál. Én keltettem életre Sigmund Freudot a BBC hatórás életrajzi dokumentumfilmjében, és elnyertem egy rádiójátékok számára fenntartott díjat a Kreutzer-szonáta hangjáték-feldolgozásában nyújtott alakításomért – Tolsztoj e remekművében megrázóan ábrázol egy kudarcra ítélt szerelmet.

És igen, a sors fintora, de abba az actoni indiai étterembe is egy sötét szerep vezetett el akkor este: méghozzá Tom Sharpe Kertész a vártán című csodálatos szatirikus regényének különc és rosszindulatú kertésze, Blott. A regényt 1985-ben filmesítette meg a BBC, és én alakítottam benne Blottot, ezt a furcsa, szellemeket látó kertészt, aki szó szerint bármit hajlandó megtenni azért, hogy megmentse arisztokrata származású úrnőjét és annak kastélyát az autópálya-fejlesztőktől – tehát ez a szerep vezetett ahhoz, hogy Poirot-vá váltam, és a kis ember visszavonhatatlanul részévé vált hátralevő életemnek.

Negyvenegy éves voltam, amikor Poirot feltűnt az oldalamon. A színjátszással tizennyolc éves koromban fertőződtem meg, amikor a National Youth Theatre társulatának tagjaként a Royal Court színfalai mögött állva eldöntöttem: „Erről fog szólni az életem!”

Az apám nem várta el tőlem, hogy a nyomdokaiba lépjek, és én is orvos legyek, de azért sokkolta, amikor elmondtam neki, hogy színész akarok lenni. Már az iskolában is belekóstoltam a színjátszásba, és az igazgató azt mondta apámnak, hogy jóformán ez az egyetlen dolog, amiben igazán jó vagyok – ami azért túlzás volt, mert elég jó voltam rögbiben, teniszben és krikettben is. Ám ennek ellenére az apám hevesen tiltakozott a színészkedés ötlete ellen, és nagyon nehezen nyugodott bele az elkerülhetetlenbe.

Így hát ambícióktól fűtve jelentkeztem a londoni Central School of Music and Drama színművészeti főiskolára, de kategorikusan visszautasítottak, mivel nem tudtam énekelni, és ettől annyira letörtem, hogy a Royal Academy of Dramatic Art felvételijére el se mertem menni. Néhány héttel később összeszedtem a maradék bátorságomat, és megpróbálkoztam a London Academy of Music and Dramatic Art felvételijén, ahol felajánlottak nekem egy helyet.

Mondhatni, egy kicsit kilógtam a közegből. Én még mindig a szüleimnél laktam, és 1966-ban, az első LAMDA-napomon öltönyt húztam nyakkendővel, miközben mindenki más farmert és sildes sapkát viselt, amikor pedig az első mozgásórámra az iskolai rögbimezemben érkeztem, azon melegében elzavartak tornadresszt és cicanadrágot venni. Az egyik tanárom megpróbált rábeszélni egy farmerre, de én sose fértem bele egyikbe se – mivel az iskolai rögbizés miatt túl vaskosak voltak a combjaim.

Igazából nem hiszem, hogy a LAMDA tanárai kezdetben vérmes reményeket fűztek volna hozzám színészként – legalábbis addig, amíg a korábbi gyereksztár, Jeremy Spenser ki nem választott Christopher Fry 1948-ban íródott, A hölgy nem égetnivaló című komédiájának egyik szerepére – én játszottam Mayor Hebble Tysont. Ez volt az első karakterszerepem, és sokat segített abban, hogy megtaláljam a helyem. Alighanem a LAMDA is így gondolta, mert végzősként megkaptam a legjobb diáknak járó kitüntetést.

1969-ben elhagytam Londont, Chesterbe szerződtem, és a Gateway Theatre színpadi asszisztenseként dolgoztam, ahol kéthetente új darabot vittünk színre. De ez csak a kezdet volt, a következő évek pedig elég szűkösen teltek. Kezdő színész koromban elég sokat voltam „parkolópályán” – mi, színészek így nevezzük azt az időszakot, amikor nem foglalkoztatnak bennünket. Az 1970-es évek elején azon kaptam magam, hogy a megélhetésért kutyakaját pakolok ki teherautókból, liftkezelőként dolgozom egy nagy bérházban, végül pedig ruhát árulok és kölcsönzők a Moss Brosnál.

Tulajdonképpen rettegtem, hogy soha többé nem kapok állást színészként, és amikor a Moss Bros nagyvonalúan felajánlott nekem egy gyakornoki állást, készen álltam rá, hogy elfogadjam. De a sors közbeszólt. Azon a napon, amikor igent akartam mondani, érkezett egy hívás. A The Protectors című tévésorozatban ajánlottak fel egy szerepet. A főszerepeket Robert Vaughn és Nyree Dawn Porter játszotta, a forgatás pedig már zajlott Velencében. Egy pillanatig sem gondolkoztam, és felszálltam az első velencei gépre. Ez egyben pályafutásom végét is jelentette a férfiruházat terén.

Azóta is kísér a szerencse, és rendszeresen dolgozom a színpadon, filmben, a rádióban és a tévében is. 1973-ban, huszonhét évesen lettem a Royal Shakespeare Company társulatának tagja, és nagyon szerettem ott lenni, ahogy nagyon szerettem olyan filmekben is feltűnni, mint a Song for Europe („Ének Európáért”) vagy az Óriásláb esete Hendersonékkal (amelyben John Lithgow-val szerepeltem együtt), a Sólyom és a nepper (amelyben Sean Penn és Tim Hutton voltak a partnereim), vagy az A World Apart („A világ másként”), amelyben egy kifejezetten ijesztő, dél-afrikai rendőr kihallgatótisztet játszottam el.

Végül azonban Blott televíziós szerepe csinált meg engem – Tom Sharpe pedig könnyekig meghatott, amikor azt mondta, sose gondolta volna, hogy valaki ilyen gyönyörűen jeleníti meg a karaktert. Sharpe szavai nagyon sokat jelentettek nekem.

Tehát ez volt az ok, amiért Brian Eastman, ez a brightoni születésű film- és tévéproducer – aki a Blott gyártásvezetője volt a BBC-nél – felhívott azon az őszi estén, 1987-ben, és megkérdezte, találkozhatnánk-e egy vacsora mellett. A sovány és langaléta Brian kifejezetten szeret olyan emberekkel dolgozni, akiket jól ismer és nagyra becsül. Mivel a Blott forgatásán összebarátkoztunk, igent mondtam a meghívására.

Brian megérkezett a házunkba, kicsit csevegett a feleségemmel, Sheilával, majd bemutatkozott a fiamnak, Robertnek és a lányomnak, Katherine-nek, akik akkor még csak hat-, illetve négyévesek voltak, aztán elvitt a helyi indiai étterembe.

Nos, ilyen előzmények után végül egymással szemben üldögéltünk egy madrasi csirke és egy zöldséges biryani fölött, és akkor Brian hirtelen nekem szegezte a kérdést:

– Sok Agatha Christie-t olvastál?

Egészen elhűltem. Az igazság az, hogy egy sort sem olvastam. Az apám, ez a csodálatos ember és egykor igen neves nőgyógyász mindig olvasásra ösztönzött minket az öcsémmel, Peterrel, de mindig hozzátette: „Olvassátok a nagyokat, soha ne feledjétek Shakespeare-t, tegyétek próbára magatokat!” Mi pedig megfogadtuk a tanácsát, és többek között ez az oka annak, hogy annyira szerettem Tolsztoj Kreutzer-szonátájában a szegény Pozdnisev szerepét.

– Nos, Brian, őszintén szólva egyet sem olvastam – vallottam be jámboran. – Christie nem az én esetem. De tudom, hogy rengeteg rajongója van.

De Brian nem zavartatta magát.

– És láttál már Poirot-filmeket? – kérdezte, és belekanalazott a piláfba. Még ennél is többet tettem. Igazából játszottam is egyben.

– Peter Ustinovval szerepeltem együtt a CBS által vászonra vitt Tizenhárman vacsorára című filmben 1985-ben, pont a Jágó-szerepem előtt – válaszoltam. – Japp felügyelőt alakítottam.

Tulajdonképpen csak azért vállaltam el azt a szerepet, hogy összehozzak egy kis pénzt, mielőtt felmegyek Stratfordba, ahol nem igazán volt busás fizetésem. Fiatal házas voltam, és szükségem volt a pénzre. De azt már nem kötöttem Brian orrára, hogy alighanem életem legrosszabb alakítását nyújtottam Japp felügyelőként. Halvány fogalmam sem volt róla, hogy mit kezdjek a szereppel, és valamilyen kifürkészhetetlen okból úgy döntöttem, hogy valamiféle zsidó bukmékert csinálok belőle, aki minden adandó alkalommal a fejét tömi. Többek között arra vetemedtem, hogy az egyik jelenetben felfaljam Poirot reggelijét is – Ustinov nem kis mulatságára.

Peter és én sokat beszélgettünk Poirot-ról a felvételek között. Ő szerette ezt a szerepet, mivel kihozhatta belőle azt a komikumot, ami szerinte benne rejlett – de abban is biztos volt, hogy a játékának semmi köze nem volt ahhoz a figurához, akit Agatha Christie megteremtett. Peter testileg és karakterében is túl nagy volt ehhez a szerephez: nem volt igazi Poirot. A személyisége eluralta a szerepet: Poirot akcentusát is csak a komikum egyik lehetséges forrásának tekintette.

Ám egy forgatási szünetben Peter így szólt hozzám: „Te remekül játszanád Poirot-t.” A szavai nagyon hízelgőek voltak, de egy pillanatig sem vettem őket komolyan. Ez az eset jutott eszembe azon az októberi estén, miközben Brian Eastman és én az indiai ételek fölött beszélgettünk.

– Természetesen láttam Albert Finney-t is – mondtam Brian-nek, aki épp egy tál rizst tolt felém az asztalon – a Gyilkosság az Orient expresszenben, és nagyon tetszett.

Személy szerint engem kicsit mellbe vágott Albert alakítása abban az 1974-es filmben – valahogy szögletesnek éreztem, mintha még a nyaka is begörcsölt volna, az akcentusa pedig mogorvának, már-már dühösnek tűnt. De mindez semmit sem vont le a játéka értékéből, a szereposztás pedig igazán parádés volt – Lauren Bacall, Ingrid Bergman, John Gielgud és Sean Connery, aki akkoriban egészen közel lakott hozzám, Acton közelében, a fájdalmasan gyönyörű Diane Cilento férjeként.

Brian ismét belekanalazott a currybe, majd azt mondta:

– Nos, nemrég tudtam meg, hogy a londoni ITV indítani akar egy új Poirot-tévésorozatot, és alig várják, hogy jövőre belevágjanak egy tíz, egyórás részből álló sorozat elkészítésébe a Poirot-novellák alapján.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-620-916-2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Poiret One – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License