részlet

Fordította

Morcsányi Júlia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephanie Bishop: The Anniversary

Weidenfeld & Nicolson, 2023

This project has been assisted by the Australian Government through the Australia Council, its arts funding and advisory body.

A fordítást az ausztrál kormány művészetfinanszírozó és tanácsadó testülete, az Australia Council támogatta.

Copyright © Stephanie Bishop, 2023

Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2024

„Meglehet, hogy annak a nőnek a jövője, aki egykor
voltam, önmagam helyett valaki mássá változtat.”

Simone de Beauvoir: Tout compte fait

ELSŐ KÖNYV

1.

Ötven fényképet biztosan csináltunk ahhoz a könyvborítóhoz. Legalább ötvenet. Na, mondta a férjem, a kedvemért, jó? Mondod?

Forgattam a szemem, aztán úgy csináltam, ahogy Patrick kérte. Méz, méz, méz. Mondtam. Pénz, pénz, pénz. Ő már kattogtatott is. Vicc volt az egész, és igaza lett – tényleg nevettem, ahogy ismételgettem a szavakat. Megkapta, amit akart, ha nem is mosolyt, de valami ravaszkás vigyort mindenképpen, egy használható fényképet. Nem is tudom, minek kell nekik fotó rólam, panaszkodtam, miközben pózt váltottam. Tudod, hogy miért, mondta. Mert ha szép vagy a fotón, az emberek majd megveszik a könyvet. És ha nem tudják elképzelni valamelyik szereplőt, legalább ott van nekik az arcod. Értem én, mondta. De muszáj megcsinálnunk. Na gyere, mondd ki még egyszer a kedvemért.

Zavarban voltam. Gyűlöltem a fényképeket. Ezt pedig hamarosan több ezer példányban kinyomtatják majd. Patrick ezt akkor nem tudta, legalábbis nem egészen. Három héttel korábban felhívott a kiadóm, és óriási, de kordában tartott lelkesedéssel közölte, hogy elnyertem egy fontos díjat a könyvvel, amihez a fotó készült. Nem, mondta Ada. Nem viccelek. Ez nem vicc. A könyv még kéziratban volt, amikor benevezte, csak tavaszra terveztük a megjelenést. Nemrég adtam le az átnézett korrektúrát. Most hamarabb megy nyomdába. Feszített lesz a tempó, mondta Ada. Mindent előrébb kell majd hoznunk négy hónappal, hogy a díjátadóra már a kezünkben lehessen a könyv, és muszáj lesz növelni a példányszámot. De ez hétpecsétes titok, figyelmeztetett, nem árulhatod el senkinek, még Patricknek sem.

Neki sem?, kérdeztem. Miért?

Mert igazi pletykafészek, és mert annyira szeret téged. Tudom, hogy mostanában rosszul mennek a dolgok, de tényleg szeret téged, és nem tudná megállni, és elárulná egy csomó embernek, ha pedig kiderül, hogy kiszivárogtattad a hírt – hát, én nem is tudom. Ada gyorsan beszélt, de suttogott. Az irodája csupa üvegből volt, és ugyan vastag biztonsági üvegből, de ha örömében felkiált, azzal felkeltette volna a kinn ülők figyelmét és kíváncsiságát.

Biztos vagy benne?, kérdeztem. Erre egyáltalán nem számítottam. Ez a könyv más volt, mint az eddigiek – személyesebb és terjedelmesebb, és nevetségesen sok időbe telt megírnom.

Remegett a kezem. Éreztem, ahogy az izzadság összegyűlik a hónom alatt, átnedvesíti a pólómat. Biztos, hogy jól tudod?, kérdeztem újból. Részegnek, bizonytalannak éreztem magam, kicsit rosszul is lettem.

Igen, felelte. Itt van a levél előttem. A díjátadó december másodikán lesz, New Yorkban. Azt írják, néhány nap múlva küldenek további részleteket is. El-elakadó lélegzettel hadart, majd hirtelen azt mondta, Várj, valaki integet kintről: megbeszélésünk van. Jesszusom, elfelejtettem, hogy megbeszélésünk van! Muszáj letennem, jaj, ne haragudj, még hívlak!

Tartottam a szavam, és nem árultam el a dolgot Patricknek, sem a fotózkodás előtt, sem azután. A testvéremnek, Maynek viszont igen. Hiszen ő is szerepelt a könyvben, amivel szeretett is dicsekedni, már jóval azelőtt, hogy nyomdába ment volna. De tudtam, hogy tud titkot tartani, ha megkérem. És persze elárultam Valerie-nek, az ügynökömnek is. Általában, magyarázta Ada, a díjátadót Londonban tartják. De idén próbálnak jó pontokat szerezni az amerikaiaknál, úgyhogy New Yorkban lesz. Ezt a jelölőbizottság számos tagja erősen fájlalta, de az amerikaiak véleménye valamiért sokat nyomott a latban. Kétségkívül ez volt a nemzetközi irodalmi élet legfontosabb eseménye. Az egész annyira különösnek tűnt számomra, olyan váratlannak. Szinte megijesztett, ami történt, babonás, sőt talán paranoiás gyanakvást éreztem – olyannyira, hogy még magamban sem voltam képes kimondani a díj nevét, nemhogy hangosan, mintha azzal veszélybe sodornám az egészet. Amikor Adával beszéltem, sőt gondolatban is, csak A Díjnak hívtam. De ettől csak még rémesebbnek tűnt az egész fotózkodás.

Na, mondta Patrick. Csak még egy utolsó képet, hogy szerencsét hozzon. Mosolyogj a kedvemért!

A kiadóm felajánlotta, hogy fizetnek egy profi fotóst, de eszem ágában sem volt élni a lehetőséggel. Ha valaki arra kér, hogy mosolyogjak, a szám bal sarka szinte lebénul, a jobb szemem alatt pedig rángatózni kezd egy izom. Ada kérésére egyszer már kipróbáltam a dolgot, egy korábbi könyvemnél, amikor még túl naiv voltam, hogy tudjam, vissza is utasíthatnám, ehelyett három órát töltöttem egy légkonditól fagyos szobában, miközben megállás nélkül ismételgettem, méz, méz, méz, pénz, pénz, pénz. Éppen megfelelő mértékben nyílik ki tőle az ember szája, mondta a fotós. Úgy értem, ha valaki nem akar tényleg mosolyogni. Mert ugye azért vonzónak akar tűnni. Mintha éppen készülne megszólalni, résnyire nyitott száj kell nekünk. Mintha a kép nézőjéhez beszélne az ember, mintha rábízna egy titkot. Nyitott, mégsem túlzottan barátságos, pont így, igen, ez tökéletes, egy kicsit maradjon így. Aztán pózt váltottam, és ismételgettem a mantrámat – méz-méz-méz, pénz-pénz-pénz –, miközben a fényképezőgép kattogott. Később nevettünk a dolgon, Patrick meg én. De nekem sose mondasz ilyet, jegyezte meg. Elmondod egyszer? Na! Mondd ki, csak egyszer! Kérlek! Aztán valami rumbafélébe kezdett a nappaliban, méz-méz, méz-méz, méz-méz, mondogatta. Pénz-pénz, pénz-pénz, pénz-pénz.

Régi tartozásomat róttam le tehát, amikor ezeket a szavakat mondogattam neki, miközben kattogtatott. Utána együtt átnéztük a képeket. Tök mindegy, mondtam. Az összestől rosszul vagyok. Válassz te, mondtam neki végül. Komolyan nem akarom tudni. És ne is mondd el – mármint, hogy melyiket választottad.

Ez alig egy hónappal azelőtt történt, hogy elindultunk volna egy hajóútra, amit a házassági évfordulónkra foglaltam le, és még más teendőim is voltak; el kellett intézni a vízumokat, kitölteni a biztosítási papírokat – ez a fénykép csak egy újabb tétel volt a listán. Közeledett a tizennegyedik házassági évfordulónk, bár így vagy úgy már régebben együtt voltunk, és azt akartam, hogy most az egyszer rendesen meg is ünnepeljük a dolgot. A hajóutat alaposan megszerveztem: indulás Alaszkából, majd tizennyolc nap a tengeren. Londonból repülünk az alaszkai Homer kikötőjébe, aztán átkelünk a Bering-tengeren, és Oroszország partjai mentén hajózunk tovább Japán északi része, Hokkaidó felé. Innen délnek indulunk tovább, és Oszakába érkezünk, ahonnan vonattal megyünk Kiotóba. Mindezt aprólékos gonddal terveztem meg, hogy éppen ősz legvégére érkezzünk meg Japánba. Az arany-bíbor erdőben ünneplünk majd, csillag alakú, piros levelek szállingóznak körülöttünk és hullanak a hajamra, amikor a férjem megcsókol. Csak egy kicsit kellett igazítanom az útvonalon, hogy beleférjen a repülőút is New Yorkba, amivel időben odaérünk a díjátadóra. Ezt meglepetésnek szántam.

Azt hiszem, több értelme lett volna Japánból indulni, és onnan elhajózni Amerikába. De akkor a tengeren kellett volna ünnepelnünk az évfordulónkat, én viszont másképp képzeltem el a dolgot. Főleg egy ilyen különleges évben, a tizennegyedikben: az elefántcsontév türelmet és stabilitást jelképezett. Van, aki szerint szerencsés év, mert két hetes alkotja a számot. De leginkább arról volt szó, hogy a hajóutat még azelőtt foglaltam le, hogy értesültem volna a díjról. És bár gondoltam rá, hogy megváltoztatom az útvonalat, végül másként döntöttem. Gyorsan követik majd egymást az események, de nem lehetetlen a feladat; két teljes napunk lesz Kiotóban, mielőtt New Yorkban kell lennem.

Korábban még sosem csináltunk ilyet, sose ünnepeltünk ilyen fényűzően. Sőt, igazából alig ünnepeltünk. Minden évben túlságosan elfoglaltak voltunk, mikor eljött az évfordulónk napja, egy vacsoránál, esetleg mozinál többre sose jutott időnk. Mindig olyan lazán vettük. A munkánkról beszélgettünk. A férjem filmrendező volt, emellett vendégelőadó egy jó nevű egyetemen, és ahogy a filmjei népszerűbbek lettek, idővel fokozatosan nőtt rajta a nyomás. Mindenki egyre többet akart tőle. Valamit abba kéne hagynod, mondogattam neki, valamit el kéne engedni. Halálosan kimerült volt. És az utóbbi időben nem volt könnyű helyzetben. Valaminek változnia kellett. A férjem maga sem tagadta, hogy az időbeosztása, legalábbis eleinte, az ő személyes döntései nyomán alakult: ajtók nyíltak ki előtte, hát be kellett lépnie rajtuk. Ha kértek tőle egy forgatókönyvet vagy egy vázlatot, ő megcsinálta. Az alkalmi felkérések rendszeressé váltak, a rövidfilmek játékfilmekké, s mindegyik egyre nagyobb nyilvánosságot kapott; interjúk, bizottsági tagságok, rovatok. Pusztán, magyarázta minden szégyenkezés nélkül, tőke kérdése az egész. Ezen a területen az embernek küzdenie kell, hogy a neve egyre fontosabb, relevánsabb és egyre szélesebb körben ismert legyen – területet kell foglalni, felvásárolni, megragadni a hatalmat, ha szükséges. November végi esküvőnk két dolgot jelentett: hogy egy gyönyörű őszi napon keltünk egybe, és hogy az évfordulónk éppen a karácsonyi előtti őrület időszakára esett, amikor mindenki igyekezett időre elkészülni az új évre kitűzött megjelenésekkel, és Patrick mindig túl hajszolt volt ahhoz, hogy elutazzunk. Úgyhogy csak elmentünk egy étterembe, esetleg ittunk néhány pohárral, aztán tévézés közben elaludt a kanapén. De idén ragaszkodtam hozzá, hogy másképp ünnepeljünk.

Mikor előálltam a hajóút ötletével, már közel állt a totális kiégéshez. Hagyta megnőni a haját. Nem zuhanyozott annyiszor, mint régen. Ekkorra már elég fontos ember lett belőle, úgyhogy ezek a dolgok nem számítottak annyira. Komolyan?, kérdezte. Komolyan ehhez lenne kedved? Eleinte vonakodott, állította, hogy egy utazás túl sok erőfeszítést kíván: be kell pakolni, elmenni a kikötőbe, és folyton sorban állni, aztán vadidegenekkel enni, medencézni. Ő erre most nem képes.

Mikor találkoztunk, ő volt az egyik legjóképűbb, legelegánsabban öltözködő férfi, akit valaha ismertem: ropogósra vasalt ingek, tükörfényes olasz cipők. Télen és esőben bőrdzseki. Mostanában, ha csak hozzáért egy inggallér, már befeszült a válla, és baloldalt megsajdult a nyaka. Még csak az sem kellett, hogy szűk legyen a gallér; a gondolat, hogy valami bármilyen módon korlátozza, elviselhetetlen volt számára. A legfontosabb megbeszéléseken is pólóban, farmerban és edzőcipőben jelent meg. Elvicceltük a dolgot, és Virginia Woolf naplóbejegyzését emlegettük, ahol egy pár gumitalpú cipő után áhítozik, amiben kényelmesen sétálgathat, és nem lesz vizes a lába; így megemeltük a férjem öltözködési szokásait, gyakorlatilag a művészi utánzás aktusává stilizáltuk. És másokat ez tényleg nem izgatott különösebben, járhatott, amiben csak akart, akkor is csodálták, akkor is komolyan vették. Néha még lyukas is volt a pólója. A kedvencén, az egyik feketén, a nyakrész kezdett teljesen felfesleni. Mi viszont tisztában voltunk vele, hogy mennyire kimerült. Utaztassuk meg azt a gumitalpú cipőt, incselkedtem, épp, ahogyan Woolf is szerette volna.

De nem csak a munka volt az oka. Túlterheltek voltunk mind a ketten, és rosszul mentek a dolgok a fiával, Joshuával is, aki egyre több időt töltött nálunk. Ez is megtette a hatását. Ekkoriban a város egyik nyüzsgő lakónegyedében éltünk, egy sorházban, amelynek állatorvosi rendelő volt a szomszédjában. A dombon fölfelé haladva hírességek, bankárok pompás házai álltak, és szinte mindegyiküknek volt legalább egy igen értékes, fajtiszta kutyája. A kutyák, akárcsak a szomszédok, tökéletesen ápoltak és tökéletesen idomítottak voltak: jólneveltek és elegánsak. A dombról lefelé egyre kevésbé voltak fényűzőek az épületek, de továbbra is gombamód szaporodtak a kávézók meg a könyvesboltok, és látogatóiknak szintén kivétel nélkül volt kutyájuk, bár ezek, ahogy mondani szokás, korcsok voltak, nyamvadtabbak, neveletlenebbek: bohém kutyák. Az állatorvosnál tehát nagy volt a forgalom.

Joshuának az utóbbi hónapokban szörnyű dührohamai voltak. Tizenhét éves volt, későn érő típus. Egy ellenséges, érzékeny, dühös kamasz dührohamai, aki az egész világgal hadban áll. Mindent gyűlölt, senkiben nem bízott, az apját okolta, Mindent tönkreteszel!, kiabálta. Egészen mostanáig nyugodt természetű volt – kiegyensúlyozott, irányítható. Mindig szelíd gyerek. De mostanában eltűnt ez az arca, és alig ismertem rá, úgy megváltozott. Bármilyen apróság ki tudta borítani – egy étel, ami nem ízlett neki, a zene, amit az apja hallgatott, a puszta kérés, hogy tél közepén vegyen kabátot –, és ilyenkor kiabálni kezdett. Hogy mennyire gyűlöl bennünket. Hogy mennyire el van baszva minden, hogy egy kibaszott vicc ez az egész. Ez mind a te hibád, mondta. A helyzet csak rosszabb lett, ha Patrick megpróbálta józan érvekkel lecsillapítani, és Joshua végül már csak üvöltött. És ez nem holmi hétköznapi, átlagos üvöltés volt. Nem ordítva dacolt, nem kiabálva ellenkezett. Idegtépően, élesen üvöltött szünet nélkül, állatként sikoltozott; egyre hangosabban, szinte levegőt sem vett. Borzalmas volt hallgatni, mintha újra és újra sebet kapott volna, s erre válaszul tört volna ki belőle a kamaszkor fájdalmával teli hang. Amikor elkezdődtek a hisztik, Patrick még nyugodtan szólt Joshuához, szépen kérte, hogy csendesebben, Minden rendben, mondta. Mondd el, mi a baj, és megoldom. De nem az étel volt a baj, és nem is a pulóver, a tompa ceruza, vagy más, amire Joshua a saját nyomorúságát kivetítette, az volt a baj, hogy a nyomorúsága létezett, neki pedig nagyon nehezére esett szavakba önteni ezt, csak úgy volt képes kifejezni, ha valamilyen élettelen dologhoz köthette. Minél inkább próbálta őt lecsillapítani Patrick, Joshua hisztije annál borzasztóbb lett, míg végül már kibírhatatlanul élesen, hangosan üvöltött, s válaszul Patrick is kiabálni kezdett vele. Ettől csak romlott a helyzet, és végül mindketten öntudatlanul, kontrollvesztve üvöltöttek egymással. Joshua azonban nem nyugodott meg Patrick dühétől, az apja ordítozása nem kényszerítette megadásra. Patrick haragja pedig egyre csak fokozódott, míg végül, hogy a démont kiűzze, kiviharzott a szobából, és belebokszolt az ajtófélfába, vagy belerúgott a széles díszlécbe; hagyta, hogy Joshua kifulladásig üvöltsön, mintha csak kisgyerek lenne.

Mindennek volt még egy mellékhatása is; a szomszédban, az állatorvosnál elszállásolt kutyák miatt. Joshua hisztériáinak kezdeti szakaszában a kutyák ügyet sem vetettek rá: hangja egyszerű emberi dühöt fejezett ki. De ahogy egyre jobban belelovalta magát, fokozatosan hangosabb lett, haladt hosszan kitartott, sőt sokszor véget sem érő tetőfoka felé, a kutyák nyugtalankodni kezdtek. Csaholtak, nyüszítettek, vonítottak. Az állatok, a férjem és a mostohafiam lármája együtt elviselhetetlen volt. Sokszor befogott füllel, sírva ültem a konyhaasztalnál.

Nyár volt, amikor egyik este, már elég későn, az egyik legdurvább hisztire értem haza: az utca felénél járva már hallottam a kiabálást, a szél vitte a hangjuk. Néhány napja adtam csak le a könyv végleges változatát; kábult és fáradt, figyelmetlen voltam. A bejárati ajtónál jutott eszembe, hogy nincs nálam a telefonom meg a kulcsom, és hogy biztosan annál a barátomnál felejtettem, akinél a délutánt töltöttem. Kopogtam, de nem jött válasz. Becsengettem, de a csengőben lemerült az elem. Újra meg újra kopogtam, egyre hangosabban. Még mindig semmi. Mindent felemésztő dühükben meg se hallottak. Eleredt az eső. Csak dörömböltem az ajtón, hiába. Végül rájöttem, hogy nincs mit tenni, az utca túloldalán lévő telefonfülkéből felhívtam a vezetékes számunkat. Patrick felvette, aztán beengedett. De a veszekedés folytatódott – Patrick és Joshua, majd Patrick és köztem, mert azt mondtam neki, meg kéne nyugodnia –, míg végül az egyik szomszédunk, a szomszéd sorházban lakó idős nő bekopogott. Míg Patrick vele volt elfoglalva, Joshua bőgve kiabálta a nevem, én meg mentem. Nézd, mondta, és egy vörös hurkára mutatott a vádliján. Apu megütött egy összetekert újsággal, zokogta. A csupasz lábamra csapott.

Tényleg rácsaptál?, kérdeztem Patricket, mikor visszajött a házba, döbbenten, hogy ilyesmi egyáltalán megtörténhetett.

Rám nézett, a kimerültségtől sötét, zavaros volt a tekintete. Tényleg nem emlékszem, mondta.

Joshua ezután visszament az anyjához, és kicsivel később, még aznap este, vagy talán a rá következő napon azt mondtam Patricknek, Nézd, lehet, hogy te nem akarsz elutazni, de nekem muszáj egy időre kiszakadnom ebből. A kedvemért beleegyeznél? A homlokát masszírozta, az orrnyerge fölötti a bőrt. Igen, mondta. Ahogy kimerültsége állandósult, Patrick idegenkedni kezdett a kalandoktól. A legjobban azt szerettem volna, ha azt mondja, annyira sajnálom ezt az egészet, tudom, hogy nem erre vágysz. Hadd vigyelek el innen. Ehelyett nekem kellett válaszolnom: Jól van, akkor intézem a dolgot.

Tartalom

ELSŐ KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

MÁSODIK KÖNYV

8.

9.

10.

11.

12.

HARMADIK KÖNYV

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

NEGYEDIK KÖNYV

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Köszönetnyilvánítás

A kiadó köszönetet mond Vihar Juditnak a japán mondatok átírásában nyújtott segítségéért.

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

ISBN 978 963 14 4480 3

Felelős szerkesztő Rostás Eni

Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra

Korrektor Tomka Eszter

Műszaki vezető Takács Klári

A borítót Árvai Judit, a kötetet Pintér József tervezte

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License