A Mézga család

KÉPERNYŐKÉPES KRÓNIKA

ROMHÁNYI JÓZSEF és NEPP JÓZSEF

nyomán írta RIGÓ BÉLA

Móra Könyvkiadó

Illusztrálta

Ternovszky Béla

Csákovics Lajos

Weigert Miklós

Hatodik kiadás

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Szöveg © Rigó Béla jogutóda

© Móra Könyvkiadó

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-979-0 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Lovász Andrea

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2025

Postacím: 1066 Budapest, Jókai u. 6.

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

MÉZGA INDULÓ

Néha légy bolond

Egy kicsikét!

Elrepül úgy a szürke gond,

Derül az ég.

Van abban valami báj,

Hogyha kacag a máj.

Szárnyal a kedv,

Mint a kacsamadár!

Légy vidám, vagány,

Akár egy srác!

Fújd meg a tülköt, trombitálj,

Valamit játssz!

Ha baj van, mégse legyen soha

Kedélyed lőporos,

Ne is figyelj oda,

Mit mond egy főokos!

Szerintem az bolond,

Ki téged mindezért,

Paprikajancsinak mond!

– Mézga Géza vagyok,

Nem lopom a napot,

De nyakamon a csacsika család.

Elég nagy a rakás,

De kicsi a lakás,

És nem forgatja mesekacsaláb.

Van itt nálunk hajcihő,

Kitűnő hangulat,

Olyan, mint a vadnyugat,

Zenebona, ricsaj…

Papa, mama, gyerekek,

Csupa szép szeretet…

Egy se nyafog, kesereg,

Tréfa csupán a baj.

– Kriszta tiszta gyagya,

Mert vizes az agya!

– Bemutatom lüke Aladárt!

– Folyton marja, böki,

Mint Cicust a Blöki.

Itt nincs elásva még a csatabárd!

Van itt nálunk hajcihő,

Kitűnő hangulat,

Olyan, mint a vadnyugat,

Zenebona, ricsaj…

Papa, mama, gyerekek,

Csupa szép szeretet…

Egy se nyafog, kesereg,

Tréfa csupán a baj.

– A családhoz tartozik köbükunokai fokon

Egy harmincadik századbeli rokon…

– MZ/X, MZ/X, jelentkezz, jelentkezz!

– Kapcs ford!

– Mit mond?

– Egy forintért megmondom!

– Elfelejtem ó’kor-ó’kor,

Nem tudhat még újmagyarul ez az atomókor…

Szerencse, hogy beszélhetek így a vén szülékkel

A gondolatátvivő kézi készülékkel.

– Kapcsolatunk titkos is és misztikus,

Kicsit utópisztikus…

Néha légy bolond

Egy kicsikét!

Elrepül úgy a szürke gond,

Derül az ég.

Van abban valami báj,

Hogyha kacag a máj.

Szárnyal a kedv,

Mint a kacsamadár!

Légy vidám, vagány,

Akár egy srác!

Fújd meg a tülköt, trombitálj,

Valamit játssz!

Ha baj van, mégse legyen soha

Kedélyed lőporos,

Ne is figyelj oda,

Mit mond egy főokos!

Szerintem az bolond,

Ki annak mond,

Ki téged lenéz,

Ki téged bohócnak mond!

TÁVSZERVIZ

Egyszer volt, hol nem volt, még az Óperenciás tengeren is túl, de a vasfüggönyön innen, volt egyszer egy Mézga család. Ott laktak a Kökörcsin utcában, valahol Európában, nevezetesen Budapesten, ama legendás hatvanas-hetvenes évek táján. Szerencsénkre, tegyük hozzá, különben most másokról mesélhetnénk ebben a könyvben.

Minden úgy kezdődött, hogy Mézgáék éppen vacsoráztak. Szerettek vacsorázni. Az igazság kedvéért megjegyezzük, hogy reggelizni, ebédelni is szerettek volna, de hát mifelénk akkoriban is az a módi járta, hogy reggel mindenki siet bekapni valamit, délben ott ebédel, ahol tud, ami pedig az egyéb kis alkalmi eszegetéseket illeti, azzal senki sem törődik ebben a nagy rohanásban.

Így aztán Mézgáné, született Rezovits Paula sosem tudja, hogy mitől hízik. Hitvesét, Gézát már nem is érdekli, hogy mitől hízik. Az örökmozgó Aladárt viszont éppen hogy nagyon is érdekli, mikor, mitől hízhatna. Csak Kriszta, a bájosan idegesítő kamasz lány nem hízik, mivelhogy évek óta koplal, amit jóanyja egyre növekvő aggodalommal és irigységgel vesz tudomásul.

Amíg ezt elmeséltük róluk, ők már szépen el is tüntettek mindent az asztalukról. Ilyenkor Mézga Géza a családi hagyományok által előírt szertartásos mozdulattal megtörli száját és hálásan elrebegi:

– Csodálatosat főztél, Paula!

– Megint híztam egy mázsát! – licitál apjára Kriszta. Rendszerint vesztére. Jóanyja rögtön lecsap rá:

– Akkor emeld fel szépen a feneked, és segíts!

A hölgyek tehát leszedik az asztalt. Aladárt célszerű távol tartani a konyhától, mert felettébb hajlamos a technikai újításokra. Jobb híján most is egy biológiai kísérletbe bonyolódik. A család Blöki névre hallgató kutyáját akarja megmenteni a hajdani tengerészek rettegett betegségétől, a C-vitaminhiány okozta skorbuttól, ezért a gyanútlanul mohó állat szájába egy erős paprikát dug. Blöki lángoló torokkal, nyüszítve menekül megszokott búvóhelyére, a sezlon alá. Aladár aggodalmasan csóválja a fejét:

– Hogy fog ez megbirkózni egy betörővel?

Válaszra nincs idő, mert máris itt a szokásos esti szertartás következő jelenete. Mézga Géza elfoglalja helyét fotelében, és kipróbálja tekintélyét:

– Kérem a papucsomat!

Mivel elsőre senki sem ugrik, a ház ura segíteni próbál:

– …Ott van a sezlon alatt!

Aladár szolgálatkészen támogatja az atyai óhajt:

– A papa a papucsát kéri!

Kriszta pedig készségesen továbbítja az információt édesanyjának:

– Add már oda neki…!

Paula asszony férje kívánságait már automatikusan engedi el füle mellett, de leánykájának közbenjárását kénytelen meghallani, így hát gyorsan pontot tesz az ügy végére:

– Ott van a sezlon alatt, Géza!

A kör bezárult, Mézga Géza nyögve mászik be a sezlon alá, ahol rövid, ám heves közelharcba kerül Blökivel, aki éppen papucsot rágcsál paprika ellen. A győztesen megtért családfő ezután megszokott újságját követeli. Hiába! A lap időközben – gondosan csíkokra szabdalva – Kriszta hajbodorításának hasznos kellékévé lényegült. Az esetet értékelő apai dörgedelmet a leleményes leány éppen annak a magnónak bömböltetésével hatástalanítja, melyet apjától kapott a szülinapjára. Szegény túlharsogott Gézánk a visszaszerzett papírcsíkokból füldugókat sodor, így próbálja átvészelni az esti krimi kezdetéig hátralevő nehéz időszakot.

Közben senki sem veszi észre, hogy titokban már elkezdődött egy másik krimi. Aladár kihasználja, hogy a családi háború leköti a többiek figyelmét. Lopva a – kor divatjának megfelelően nagy méretű, kisképernyős – családi tévékészülék háta mögé oson. Szentségtörő kézzel leemeli az elektronikus házioltár hátlapját, majd néhány nélkülözhetetlen alkatrésszel gyarapodva eltűnik a szobájában, amelynek ajtaján egy koponya és két keresztbe tett csont figyelmezteti az oda bemerészkedőket a rájuk váró veszedelmekre.

Amikor a feszültség már-már elviselhetetlenné fokozódik, a falióra hetet kakukkol.

– Kezdődik! – rohan be Paula diadalmasan a konyhából.

Géza megerősödve érezvén hadállásait, gyorsan kikapcsolja Kriszta lármadobozát, bevágja Aladár nyitott szobaajtaját, csendet parancsol a kakukkos órának, sőt azt is megkockáztatja, hogy határozottan kijelentse:

– Majd én megmutatom! – Óvatosan hozzáteszi: – A rézangyalát!

Közben Paula megnyomja a kapcsológombot, és elkezdődik – vagy inkább folytatódik – a családi krimi. Egy nevezetes bűnügyi filmsorozatot nézett akkoriban az egész ország. Kezdete előtt kísértetiesen elnépte- lenedtek az utcák. Csupán itt-ott lehetett hallani az autók szirénázását, mivelhogy a mentősök, rendőrök és tűzoltók is igyekeztek minél gyorsabban képernyő elé kerülni. Amikor végre felhangzott a jól ismert szignál, nézők milliói borzongtak bele. Mézgáékra azonban ezúttal korábban jött rá a borzongás. Döbbenten vették észre, hogy az esti műsor kezdetét konferáló bemondónak két feje van.

Paula először telefont ragad, de a szerviz foglaltat jelez. Már a szerelők is a képernyő előtt ülnek. A kudarctól még ingerültebben rohan a készülékhez. Tekergetni kezdi annak összes kézre eső és rejtett gombját. A képernyő hol elsötétedik, hol kivilágosodik, a kétfejű bemondó pedig vibráló arccal recsegi mondandóját a kedves nézőknek:

– …Híreink után az ismert bűnügyi…

– Géza, tőled még ez a készülék is megőrül! – ripakodik rá szemrehányóan karosszékében lapító férjére Paula. – Mi ez?!

Géza rosszat sejt. Először megpróbál kitérni a probléma elől. Nincs itt semmi ok, amiért be kellene avatkozni az események természetes menetébe.

– Ez egy új bemondó, drágám! Ennek ilyen uborkafeje van.

– Jó, jó! De miért kettő? – háborog tovább Paula, majd elhangzik a szokásos parancs: – Géza, csinálj már valamit!

Géza lehajtott fejjel, halált megvető elszántsággal megindul a készülék ellen. Először nyomkod és tekerget, mint tette azt előbb hitvese is. Az eredménytelenségtől egyre ingerültebb Paulának közben eszébe jut, hogy a hasonló katasztrófák elhárítására kihívott tévészerelők rendszerint leveszik a készülék hátlapját, és ott különféle drótokat huzigálnak.

– De Paula! Itt legalább kétszáz olyan valami van, amit huzigálni lehet! – siránkozik Géza. – Melyikkel kezdjem?

– Nekem teljesen mindegy! – jelenti ki nagyvonalúan Paula. – Csak huzigálj már végre, mert kezdődik a krimi!

És Géza huzigál. Először Kriszta figyel fel az eredményre:

– Állati! – És ebben nincs semmi tiszteletlenség. Sőt! Kriszta éppen hogy elismerését fejezi ki, atyja milyen eredeti stílusú rángótáncot jár egyik kezével a készülékbe kapaszkodva. Blökinek azonban más ízlése lehet, mert csattogó fogakkal rohan elő a sezlon alól. Ám amikor belekap Géza bokájába, rögtön átveszi gazdája különös táncritmusát. Mézga Géza eközben popsztárokat lepipálva sikoltozik:

– Húzd ki! Mama! Húzd ki!

Paulát már nagyon idegesíti ez a – mostani rendkívüli helyzetükhöz egyáltalán nem illő – komolytalanság, ezért sürgősen akcióba lép. Géza rémülten ordít:

– Nem a kutyát! A konnektort!

Persze Paula sosem hallgat Gézára. Így aztán hamarosan – a vinnyogva rángatózó Blökibe kapaszkodva – ő is beszáll a vitustáncba. Fülhallgatójától leárnyékolva Kriszta semmit sem hall a segélykiáltásokból, így hát lelkesen tapsolva követi a családi attrakciót. Szerencsére a lárma Aladárt is kicsalogatja barlangjából. Szakértői pillantással fölméri a helyzetet, és kellő munkavédelmi kioktatásban részesítvén őseit, kihúzza a konnektorból a zsinórt. Ezzel vége a mulatságnak.

– Géza! Vidd ki azonnal! – mutogat Paula sírva a „rázós” kutyára.

– Nyugi! Blöki már nem ráz – csitítja anyját Aladár.

– Majd veszek egy gumikutyát! Az legalább veszélytelen – jegyzi meg fanyar ábrázattal Géza, de Paulának nincs kedve tréfálni.

– Kihez mentem én feleségül? – teszi fel örökös kérdését. Ha több ideje lenne, most azt is felsorolná, ki mindenkihez mehetett volna még Gézán kívül. Leginkább Hufnágel Pistit szokta emlegetni, akit olyan könnyelműen kikosarazott hajdanán. Most azonban idő hiányában gyorsan rátér a lényegre: – Milyen férfi az olyan, aki még egy rongyos televíziót sem tud megjavítani?!

– Paula! Amikor mi egybekeltünk, akkor még nem találták fel a televíziót…

A Paula korára tett sanda célzás máskor tartós patáliába torkollna, ám vészhelyzetben az életösztönök diktálnak. A krimi elkezdődött, így a Mézga család – a kor szokásait követve – sietve átvonul Máris szomszédhoz, hogy ott tekintse meg a kihagyhatatlan aznapi folytatást. Csupán Aladár marad ki az expedícióból. Mégsem vihetik magukkal egy tizennégy éven felülieknek szánt műsorra.

Doktor Máris feltételes reflexei a csöngetésre han-gos morgással reagálnak. Ám ajtónyitás után a tőle telhető legbűbájosabb mosollyal szokta üdvözölni szomszédait.

– Mi járatban vannak, kedves Mézgáék?

– Ó, Máris úr, képzelje, a férjem tönkretette a tévénket! – bájolog Paula. – Ugye, megnézhetjük magánál a krimit?

– Éppen kérni szerettem volna magukat erre… – feleli kriminális mosollyal Máris. Azzal nekilát begyömöszölni az újonnan érkezőket a már egybegyűltek közé. Paula és Kriszta eltűnnek a tömegben, Géza hely hiányában megkönnyebbülten hazaballag. Már-már újra elterpeszkedne a karosszékében, amikor gyanús hangokat hall kiszűrődni Aladár szobájából.

– Te meg mit csinálsz itt? Hé?!

Aladár egy fintorral és egy vállmozdulattal jelzi, hogy tessék körülnézni. Közben elmélyülten szerelget egy mindenféle szerkentyűkből összebarkácsolt készüléket. Az alkatrészek között Géza megdöbbenve fedezi fel saját lecsupaszított esernyőjét, sőt a nyakkendőtűjét is. Ám hiába reklamál. Aladár fontosabb dolgokkal van elfoglalva.

– Halló, halló! Itt Mézga rádió Budapest, a 6856 ezredmilliméteres hullámhosszon… Átalakítottam adó-vevő készülékké – magyarázza közben –, így ad és így vesz… – kapcsolgatja a vasalóból készült adásváltót.

– Te! Ha elrontottad a rádiót, egy évig nem kapsz zsebpénzt!

– Miért? Eddig kaptam?

Amíg Mézga Géza megfelelő pedagógiai érveket keres, Aladár tovább próbálkozik az éterben. A hangminőség ugyan nem éppen optimális, a készülék recseg, sőt még vonyít is, amikor Géza rálép Blöki farkára, merthogy a családi eb szolgáltatja Aladár apparátusához a földelést. Géza egy idő után úgy érzi, hogy ebből elég! Egy Nagy Sándor-i mozdulattal rávág a rádióra. És ezzel véget ér a Mézga család életének földhözragadt korszaka. Innentől kezdődnek a csodák.