MICHAEL CADY URIS

Az Uris-háromszög

MICHAEL CADY URIS

AZ

URIS-

HÁROMSZÖG

Az apa, a fiú és a trófea-feleség

BUDAPEST, 2022

MICHAEL CADY URIS: AZ URIS HÁROMSZÖG

Az apa, a fiú és a trófea-feleség

© Michael Cady Uris, 2017

Hungarian translation © Dézsi Ibolya, 2022

Fordította

Dézsi Ibolya, 2022

Szerkesztette

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Borítóterv:

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

© Atlantic Press Kiadó

ISBN 978-963-557-068-3

Vicki Slotnick Paige-nek

A sötétségből fény jön, a csendből hang.
Ő kiszabadított a legsötétebb barlangból,
és kiszabadította hangomat a csendből.

A világhírű regényíró, Leon Uris gyermekének lenni nem volt egyszerű. Michael-t egyéves korában elrabolták Hollywoodban, a családját a szuezi válság idején evakuálták az arab nemzetek és francia merénylők által fenyegetett Izraelből.

Az intrikák és az állandó veszélyek hatására Michael egy olyan képzeletbeli világot teremtett, amely távol állt a tipikus kamaszokétól. Ráadásul, tizenöt évesen akaratlanul is átlépte a tisztesség határait apja trófea-feleségével. A szerelmi háromszög három életet zúzott össze.

Michael az apja nélkül – aki a mentora is volt –, nem tudott szembesülni a való világgal, és saját pusztító énjének hatása alá került. Leon igyekezett kibékülni a fiával, meghívta a tizenhat éves Michaelt egy világkörüli útra, amely Ausztriát, Afganisztánt és Pakisztánt is magában foglalta. Ők ketten egy fantasztikus utazásba kezdtek, amelynek az volt a tétje, hogy vagy végérvényesen tönkreteszi kapcsolatukat, vagy új életet lehel abba a kevésbe, ami megmaradt belőle.

*    *    *

„Michael Uris memoárja méltó apja életművéhez. Megdöbbentő titkokat tár fel. A sztori egy része kitaláltnak tűnik, mintha Michael története a képzelet és a valóság keveréke lenne. Alapjában véve ez a történet a szeretetről szól. Bár egy nagy romantikus szerelmet is felölel, a lényeg az apa és fia közti érzelmi szál. Michael bemutatja azt a nagy szeretetet, amelyet ő érzett az apja iránt és az apja érzett iránta, egy olyan szeretetet, amely képes volt túllépni néhány szörnyű igazságon. A fia, Michael számára és sok olvasója számára Leon Uris többet jelentett emberi voltánál, korának nagy irodalmi híressége volt. Michael megmutatja, hogy apja nagysága hogyan hatott azokra, akik a legközelebb álltak hozzá. Lenyűgöző olvasmány.”

Laurie Horowitz, a The Family Fortune szerzője

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Exodus

Kibaszott francia bérgyilkos

Előszó

Az írás az emberiség része, egységet alkotnak. Genetikailag írásra vagyunk programozva. Az írás választ téged, nem te választod az írást. Először is kell, hogy legyen valami istenadta tehetséged. Ha ez nincs meg, akkor nem tudod kifejleszteni. Szerezhetsz némi ismeretet, de egy operaénekesből nem lehet valamirevaló birkózót faragni.

Erőteljes motivációval is rendelkezned kell, mert valaminek arra kell ösztönöznie, hogy írj. És, ami általában a hajtóerőnk: a szüleinknek való megfelelés, mert ez az egész emberiség alapja.

Értsd meg, hogy a világ, amelyben élünk, egyszerre valós és képzeletbeli. Az író az egyik világból vesz, a másiknak ad. Ha nem tud hozzáférni a valós világhoz, akkor a saját képzeletében merészkedik tovább. A képzeletében kutat, és végül visszatalál a valóságba. A legtöbb ember a saját tudatalattijában reked, mert túlságosan szégyelli felfedni, ki is ő és hogyan érez valójában. Az író belépve a tudatalattijába, feláldozza saját épelméjűségét, hogy megmutassa a világnak legbelsőbb érzéseit.

Mindannyiunknak mások a kitárulkozás határai. Egy írónak egy sor ajtót kell kinyitnia. Beengedünk a nappaliba, vendégül látunk, megmutatjuk, kik vagyunk, és jó benyomást akarunk tenni a vendégeinkre. Aztán bemegyünk a dolgozószobába, ahol egy kicsit többet mutatunk magunkból a barátoknak és a családtagoknak. Aztán ott van a hálószoba, ahol ugyan kevés embernek, nekik viszont sokat mutatunk magunkból.

Ott van aztán a külön szobánk, ahol megnyerjük az olimpiai érmeinket és a vitáinkat a feleségünkkel… Ideális esetben, abban a szobában minden ragyog és tökéletes.

De van egy zárt szoba vagy páncélterem, ahová nem lépünk be.

A nagy író kíméletesen meríti bele a maga tudatos elméjét a legmélyebb, zárt érzelmi páncélszekrényből szivárgó trágyába. Egy félelem és irtózat által őrzött helyre. Ebben a páncélteremben ott vannak a hazugságaid, a csalásaid, a kapzsiságod, és minden gonosz gondolatod, ami születésed óta keletkezett. Ott megpillantod a saját ördögi tükörképedet, amely annyira ocsmány és aljas, hogy ha meglátod, akár csak egy rövid pillanatra is, mérhetetlen fájdalmat és életre szóló bűntudatot okozhat neked. És ebben a páncélteremben nem tudsz elbújni a tükörképed elől, ahogyan Dorian Grey-t is a jónak és a rossznak a felismerése kényszerített arra, hogy a festett képmására nézzen. A páncélterem nem más, mint létezésed sötét oldalának tükörképe, és még ennek az oldaladnak is szüksége van egy helyre, ahol túlélheted.

Őszintének lenni önmagaddal nagyon nehéz feladat. Nem csak tökéletlenek vagyunk, de életünk során sok olyan dolgot is tettünk, amiről beszélni is nehéz. Sok bátorság kell az íráshoz, és a legtöbben még azelőtt feladják, hogy egyáltalán elkezdenék. Megállnak a páncélterem előtt és azt mondják: „Nem akarok bemenni”. Egy jó író soha nem habozik belépni abba a bizonyos páncélterembe, mert csak a legmélyebb félelmeinkkel való szembenézés során tudjuk felfedni, hogy mi rejtőzik valójában a szívünkben és a lelkünkben. A nagy író igazi értékét az határozza meg, hogy meddig bírja elviselni, hogy az érzékek, vágyak, félelmek és érzelmek legmélyebb, elzárt páncélszekrényében tartózkodjon.

Leon és Michael Uris

Bevezetés

Apám kedvenc filmje a Délidő volt. Minden alkalommal, amikor levetítették, megparancsolta a bátyámnak és nekem, hogy üljünk le és nézzük meg vele együtt. Mark Jay, aki idősebb és okosabb volt nálam, előre megnézte a tévéműsorokat és kitalált valami kibúvót, például, hogy egy fontos cserkészeseményen kell részt vennie vagy egy iskolai feladatot kell elvégeznie valamelyik osztálytársánál. Anyám tudta, hogy ezek csak kitalációk, de ő is részt vett a csalásban.

Így egyedül maradtam apával, nem mintha zavart volna. Szerettem vele tölteni az időt, még akkor is, ha százszor kellett megnéznem ugyanazt a filmet.

A film azon a napon kezdődik, amikor a főszereplő, Will Kane seriff feleségül veszi Amy Fowlert. Kane lemond a posztjáról, és ők ketten éppen elhagyják a várost, hogy új életet kezdjenek, amikor Kane megtudja, hogy egy bűnöző, akit ő állított bíróság elé, a déli vonattal visszatér a városba, hogy bosszút álljon. Kane akár el is mehetne, mindenki azt mondja neki, hogy menjen el, de ő marad, hogy szembenézzen a bűnözővel és három társával. A seriff úgy érzi, kötelessége megvédeni a várost, még akkor is, ha a gyávákkal teli városban senki sem áll mellé. A seriffnek egyedül kell szembenéznie a törvényen kívüliekkel.

A film izgalma, intenzitása és elsöprő esélytelensége, akárhányszor néztük meg, nem változott…, és végül a film mondanivalója beverekedte magát a kis agyamba. Nem az számított, hogy meg kell nyerni a csatát. Ami számított, az az volt, hogy ne hátrálj meg, ne hagyd, hogy a félelem felemésszen vagy megváltoztassa a szándékodat, mert a démonaiddal való szembenézés legyőzhetetlenné tehet.

Kane seriff inspirálta apámat. Ahogy apa ott ült egyedül az írógép előtt, ő lett a seriff, és az üres papírlap lett a törvényen kívüliek bandája, amint a poros utca végén várja a leszámolást.

Akárcsak a seriff, apa sem hátrált meg soha. Ha apám akart valamit, semmi sem állíthatta meg. Tervezett. Felmérte a helyzetet. Kiszámította. Soha nem lépett addig, amíg meg nem bizonyosodott arról, hogy minden egyes szereplő, akit elképzelt, eljut a kívánt helyre. Csak ezután írta le az első szót.

Exodus

Apám első regénye, a Battle Cry[1], abban az évben jelent meg, amikor én születtem. Ez egy fikcióval kevert beszámoló volt apám második világháborús tengerészgyalogosként szerzett tapasztalatairól. A durranás, melyet ez a könyv a bestseller listán okozott, évtizedekig visszhangzott a családunkban.

Mi – anya, a nővérem Karen, a bátyám Mark Jay, apa és én – otthagytuk az egyszerű életünket a San Francisco melletti Larkspurban, ahol apa az újságokat osztotta szét az újságkihordó fiúknak.

Útra keltünk Hollywood csillogása felé.

*    *    *

Nem voltam még kétéves, amikor történt valami, ami meghatározta a szokványosnak nem mondható gyermekkorom hangulatát: elrabolt a szobalányunk. Érthető lett volna, ha az irántam érzett szeretete lett volna az ok, vagy, ha úgy gondolta volna, hogy a szüleim nem fordítanak rám elég figyelmet, de annak, hogy elrabolt, ennél furcsább okai voltak.

Apám később elmondta, hogyan értelmezte ő a történteket. Azt mondta, hogy a cselédlány féltékeny volt, és aggódott, hogy a férjének viszonya van az anyámmal és el akar szökni vele. Isten ments, hogy a nő csak a pénzért tette volna, mint mindenki más, magára valamit is adó emberrabló…

– Soha nem volt világos, miért is rabolt el voltaképpen – mondta apám.

Szerencsére, nem sérültem meg, de Lee bevonta a filmstúdiót az eseményekbe, és amennyire én tudom, az a szobalány és a férje sekély sírokban fekszenek valahol Las Vegas mellett. Akkoriban így történtek a dolgok. Ha valaki a stúdióknak dolgozott, és jelentett nekik valamit, a stúdiók a saját biztonsági erőiket használták, hogy elsimítsanak, illetve eltussoljanak minden esetleges botrányt.

A gyermekkori elrablásom sztorija közelebb áll a fikcióhoz, mint a való élethez. Nemrégiben utánanéztem az emberrablásoknak a Wikipédiában és két dolgot derítettem ki, az egyik nyugtalanítóbb, mint a másik. Az első az volt, hogy az én esetem nem szerepel a listán (mivel soha nem jelentették a rendőrségnek), a második pedig az, hogy az elrabolt emberek többségét meggyilkolják.

Ami az élettörténetemet illeti, annak egy része kitaláltnak tűnik, de mi más a kitaláció, minthogy megpróbálja meggyőzni az olvasót arról, hogy ami csak a képzeletében létezik, annak saját valósága van. Az, hogy ezek a dolgok valóban megtörténtek-e (különben megtörténtek), valahogy mellékesnek bizonyul. Arról szól, hogy a gyémántokat kihozzuk a bányából, lemossuk róluk a szennyeződést, és megtaláljuk, ami a törmelék között csillog. Bízom a művészi látásmódban, mint a cél elérésének eszközében. Megkísérlem, hogy elvigyem Önöket egy utazásra az ötvenes, hatvanas és korai hetvenes évekbe, az én életembe Leon Uris fiaként. Apám az olvasóit Izraelbe, a varsói gettóba, Írországba, a világ minden tájára és a történelem sorsfordító pillanataiba kalauzolta. A fikciói zsigeri szinten működtek, érzésekkel és tényekkel is ellátta az embereket. Leon Uris erőssége abban rejlett, hogy szívből szívbe kommunikált az olvasóival.

Apámnak volt egy intellektuális üzleti érzéke és egy politikailag szenvedélyes oldala, és a bátyám rá ütött. Mark volt apának a tiszteletreméltó másik énje, az, amelyik ambíciókkal és magasztos eszmékkel rendelkezett.

És aztán ott voltam én.

Második fiúként apa egy másik oldalát tükröztem. Én lettem a tréfamester énje, a bolond, a trükkös, és az, aki ritkán találkozott olyan szabállyal, amit ne akart volna megszegni. Mark állt apa jobb karjánál, én pedig a balját fogtam. Boldog voltam, hogy ott lehetek. A bátyám és az apám volt számomra a két legfontosabb ember a világon. Ha az ő árnyékukban kellett állnom, akkor, ami engem illet, nekem ez jobb volt, mint a vakító napsütés.

Még az árnyékban is elég meleg tudott lenni, különösen apa karrierjének tündöklése idején, amikor ő és anyám, Betty, partikat rendeztek, vagy kénytelenek voltunk apát elkísérni valamilyen fontos eseményre. És mivel kifogástalanul viselkedő gyerekek voltunk, cuki kis törpékként tekintettek ránk.

Én minden alkalommal kötelességtudóan megjelentem, a kis emberke csokornyakkendőben és az előírásos rövidnadrágban, készen arra, hogy válaszoljak a vendégek kérdéseire, akik közül sokan azt hitték, hogy ha közel kerülnek egy híresség tükörképéhez, akkor abból valami rájuk is átragad:

„Min dolgozik az apukád?”

„Gondolod, hogy elolvassa a forgatókönyvemet?”

„Te is híres író leszel, ha felnősz?”

A kérdéseik úgy hatottak rám, mintha azt kérdezték volna tőlem, hogy érdekel-e az ezoterikus filozófia. Valójában akkor alakult ki bennem a klausztrofóbia és a dadogás, amikor nagyszájú, részeg óriások vettek körül, akikből dőlt a cigarettafüst és az intellektuális szakzsargon, és mind engem bámult, arra várva, hogy az én aranyos kis dumám enyhítse az ő nevetséges kérdéseik hatását. Mindenki élvezte, ahogy idegesen vonaglok és izzadok, kivéve engem. Ami számukra egy szórakoztató játék volt, az számomra traumatikus pillanatokat jelentett. Bármennyire is őszinték voltak a szavaim, ők néha semmi mást nem tettek, minthogy kíméletlenül kinevettek. Így tanultam meg, milyen fontos, hogy híres apám van, s, hogy én nem vagyok más, mint egy bohóc, egy szánalmas mellékszereplő az ő nagyságának árnyékában. Igyekeztem megfelelni példaképemnek és mentoromnak, soha nem adva fel, és mosolyogva öltöztem be mellékszereplőnek az ő műsorához. Minden egyes újabb alkalommal egyre előbbre jutottam a megértésben, és idővel magabiztosan vettem részt a műsorban, és figyeltem a szánalmas kegyenceket, amint az apámtól hallott szavakat szajkózzák.

Olyan előnyöm volt, ami senki másnak – minden nap figyelhettem egy kivételes intuícióval megáldott író munkáját, és életem során olyan utakat ismertem meg, amelyek egyszerre voltak varázslatosak, mégis teljességgel elérhetőek számomra. A kivételes helyzetem ellenére tudtam, hol a helyem, és soha nem állítanám magam Leon Uris piedesztáljára, de ez nem tartott vissza attól, hogy tollat ragadjak, és megpróbáljam utánozni azt az embert, akit szerettem, mi több, időnként imádtam.

Anyám tengerészgyalogos törzsőrmester volt. Háborús kötvényeket árult a második világháború alatt.

Több egymás utáni maláriás megbetegedés után apámat, aki a csendes-óceáni hadjáratban tengerészgyalogos rádiós volt, az államokba küldték, ahol a tengerészgyalogság PR-részlegén dolgozott.

Anyám írt az Iowában élő dán származású lutheránus szüleinek, hogy elmondja nekik, hogy a legcsodálatosabb férfit ismerte meg, akit Leon Marcus Urisnak hívnak, és aki meg akarja hódítani a világot, azt állítva, hogy világhírű író lesz.

Lee az íróasztaláról az anyáméra küldött gépelt indexkártyákkal udvarolt. Ő hasonlóképpen válaszolt. Először nem érdekelte az apám. Az én gyönyörű shiksa[2] anyám magasabb férfiről ábrándozott, de apám személyiségének ereje végül meggyőzte őt.

A „zsidó” bombát apa csak közvetlenül azelőtt dobta be, hogy megkérte volna a kezét. Addig anyám azt feltételezte, hogy protestáns, ami nem volt nehéz, mivel Lee azt akarta, hogy mindenki ezt higgye. Akkoriban a hadseregben sokkal könnyebb volt gójnak lenni.

„Azt mondta nekem, hogy zsidó” – írta haza anyám.

„Ez rosszabb, mint katolikusnak lenni.” A szülei le akarták beszélni anyát, erősködtek, hogy számára Leon nem az igazi. De a férfi szerelme tagadhatatlanul győzött a nő szíve felett, aki végül megírta a szüleinek, hogy hozzámegy feleségül, bármit is gondolnak. A férfi elbűvölő, gyengéd, intelligens, kedves volt, és észveszejtően tele volt energiával. Anyám vidéki, kisvárosi lány volt. Azért hagyta el Iowát, hogy belépjen a tengerészgyalogsághoz – nemcsak becsületből, hogy ő is tegyen valamit, hanem azért az izgalomért is, hogy felfedezzen egy olyan világot, amelytől eddig védve volt. Amit apám képviselt, az messze túlmutatott mindenen, amiről az iowai lány valaha is álmodott vagy elképzelt.

*    *    *

Miután elhagytuk Larkspurt, apám több forgatókönyvön is dolgozott, de a McCarthy-korszakban feketelistára került. Egy alkalommal elhurcolták egy olyan írói csoporttal együtt, akik állítólag kapcsolatban álltak a kommunista párttal. Apám a háború előtt bejegyzett tagja volt a Kommunista Pártnak, és Lev, azaz Leon Trockijról kapta a nevét.

Az írók egyike Ray Bradbury volt. Miután a kormány embere elmondta a beszédét, apám felállt, és ő is elmondta az előadónak, hogy mit gondol róla, méghozzá minden szitokszóval, ami csak eszébe jutott, majd kivonult a teremből. Bradbury felállt és követte őt, több másik íróval együtt. Évekkel később, a nyolcvanas években, amikor az akkori feleségem a Marsbéli krónikák című darab jelmeztervezője volt, lehetőségem nyílt beszélgetni Bradbury úrral. Az ő verziójában ő volt az, aki felállt és tiltakozott, apám és a többi író pedig követte őt ki a teremből. Nem meglepő, hogy mindegyikük saját magát helyezte a történet középpontjába.

Apám úgy döntött, hogy egy második világháborús kémregényt ír, és úgy tűnik, nem ő volt az egyetlen, akinek ez az ötlete támadt, mert a piacon hemzsegtek a könyvek ebben a témában.

Szóval, a második könyve, a The Angry Hills[3] bukás lett.

De apám rövid idő alatt hozzászokott a jóléthez, és tudta, hogy valami nagy dobás kell ahhoz, hogy feltámassza a karrierjét.

– Izraelről akarok írni – mondta apám Bennett Cerfnek, a Random House szerkesztőjének.

– Ez egy szörnyen rossz ötlet. Még soha nem írtak sikeres regényt a mai Izraelről – mondta Bennett.

Akkor apám egy másik ötlettel állt elő, amely a profi ökölvívás világában játszódna, és Bennett azt javasolta, hogy Lee erre koncentráljon.

– Ez a nyerő. Tetszik az ötlet – mondta Bennett.

Maradjunk abban, hogy apám tudott meglepetést okozni. Azonnal jelzálogot vett fel a házra, és egyenesen Izraelbe repült.

Amint Lee odaért, biztos volt benne, hogy jól döntött.

„Minden idők legnagyobb könyvén dolgozom” – írta anyámnak. „Csak egy csodán múlt, hogy az Angry Hills nem tette tönkre a karrieremet. Azt hiszem, én vagyok a világ legjobb írója, de nem szeretnék újabb csodától függeni.”

*    *    *

1957-ben Izrael nem éppen a világ legbiztonságosabb helye volt. Anyám azt akarta, hogy apám jöjjön haza, és írja meg a könyvet otthon, de ő úgy döntött, hogy Izraelben marad. Ott kellett dolgoznia, ha meg akarta alkotni az általa elképzelt remekművet. És ha Lee szenvedni akart az írással, akkor azt akarta, hogy az egész család szenvedjen. Szegény anyám nem igazán látta ennek szükségességét, de megsajnálta, és mire észbe kaptunk, az egész család úton volt Izraelbe, hogy apa megvalósíthassa az álmát.

Tel Aviv egyik külvárosában rendezkedtünk be egy kis házban, egy dombon. Négy szoba volt és egy erkély. Még az autót is átszállíttattuk.

Izraelben a nővérem egy közeli amerikai iskolába járt, és ott éltük a családi életünket a szokásos módon. Anyám írt az édesanyjának, hogy küldjön neki néhány szükséges dolgot: süteményeket, szirupot és csokoládét. Anyám elképzelése a kalandról az volt, hogy mogyoróvaj nélkül éljen, míg apámé az, hogy olyan dolgokat tegyen, ami miatt egész nemzetek vadásznának rá.

Abban az évben februártól augusztusig havonta legalább egy terrortámadás történt, és október végén a szuezi válság miatt evakuáltak minket. Sötét fényszórókkal és féklámpákkal, az éjszaka közepén hajtottunk az amerikai légitámaszpontra, és sok más családdal együtt hajnal előtt kihoztak minket Izraelből. Athénban szálltunk le, majd Olaszországba indultunk. Kemény volt az út, az utasok hánytak, a teherszállító repülőgép fel-alá ugrált a levegőben. Fogalmam sem volt arról, hogy mi történik valójában, de azt megértettem, hogy semmink nincs a családunkon belül létező mély szereteten kívül.

Néhány hétre Rómában telepedtünk le, amíg vártuk, hogy apám befejezze a mellékállásban végzett munkáját, mint haditudósító. Aztán csatlakozott hozzánk, és visszahajóztunk az Egyesült Államokba, Barcelonán keresztül New Yorkba. Onnan Philadelphiába mentünk, majd Iowába, onnan pedig Kaliforniába, ahol apám végre a helyére tette az írógépét. A puszta életünk volt az a nyersanyag, amely táplálta a tüzet, így apám láthatta, ahogy a szavai életre kelnek, miközben egész éjszaka gépelt. Metaforikusan szólva, a családunk pontosan azt élte át, amire apámnak szüksége volt ahhoz, hogy megírhassa az általa elképzelt remekművet. Mi lettünk az „elveszett törzs”. És apám végre teljesítette az őseinek tett ígéretét azzal, hogy elmesélte Izrael történetét, és a büszke zsidó nép soha véget nem érő küzdelmeit, melyek közepette túl sokáig vándorolt haza nélkül.

Visszaköltöztünk Encinoba, egy olyan házba, melyhez tartozott egy különálló helyiség, ahol apám az Exodust írta. És igazából ott kezdődött az én öntudatra ébredésem, abban a házban, az első bátorságpróbámmal, négyévesen: azt a monumentális feladatot kaptam, hogy vigyek be apának egy alkoholos italt, a délutáni frissítőjét.

A bátyám, a nővérem és én a konyhában voltunk, amikor anyám azt mondta: „Mark… itt az idő”. A bátyám rám nézett.

– Miért nem te csinálod… csak nem félsz?

– Az öcséd nem gyáva. – Anyám rám mosolygott. – Bátor kis ember vagy.

– Rendben, megteszem – mondtam határozott hangon. – De, mit kell csinálni?

– Az ördögnek emberáldozatra van szüksége – mondta a nővérem.

– Apádnak szüksége van egy Martinire. – Anyám kiöblített egy poharat.

– Ó, oké, … de mi van a démonokkal? – Félelmemet leplezendő a lábamat bámultam.

– Hozd a sörétes pisztolyod, ha félsz, gyáva nyúl – mondta nevetve a bátyám.

– Ne hallgass Karenre és Markra. Csak meg akarnak ijeszteni – mondta anya.

Ritka megtiszteltetésben volt részem. Addig nem voltam más, mint egy oktondi és alapvetően semmirekellő gyerek. Ennek a feladatnak az elvégzése, amitől mindenki más félt, a bátorságom legelső bizonyítéka és egy tiszteletreméltó cselekedet lett. …Mert, ha meg is halok a Martini szállítása közben, legalább úgy emlékeznek majd rám, mint egy bátor emberre.

A bátyám és a nővérem azt mondták, hogy apának csak azért volt külön dolgozószobája, hogy a démonait kordában tartsa. A regénye utolsó simításain dolgozott. A testvéreim megesküdtek, hogy apa démonai néha elszabadulnak, és kontroll nélkül tombolnak az irodájában. Azt mondták, hogy apa alkut kötött az ördöggel, hogy a gonosz erői beléphessenek a munkahelyére, és segítsenek neki megírni a regényeit. Szinte lehetetlen volt megjósolni, hogy apám pontosan milyen hangulatban lesz. És nagyjából ugyanebben az időben, minden késő délután fel kellett áldozni egy családtagot. Valakinek be kellett merészkednie a pokol tüzébe, hogy szembenézzen a gonosz haragjával, és átadjon egy szépen elkészített, csordultig töltött, alaposan megkevert, de soha fel nem rázott vodka-martinit egy fogpiszkálóval, amelyen két zöld olajbogyó és egy ecetes hagyma volt felnyársalva.

Bár a bátyám és a nővérem soha nem tűntek túlságosan zaklatottnak miután rendre visszatértek az életelixírt tartalmazó szent kehely átadásából, elképzeltem, ahogy repülő démonok üldözik őket a dolgozószobában és majd meghalnak félelmükben. A szörnyű történetek, amelyeket elmeséltek, rémületet keltettek bennem. Amióta elég idős voltam ahhoz, hogy megértsem a szavakat, a testvéreim meséltek apa irodájában repkedő vérvörös szörnyekről és történeteikben maga apa a legerősebb démonná változott, készen arra, hogy megkínozza és megölje a következő embert, aki bejelentés nélkül besétál a szobájába.

Én már rengetegszer jártam apám dolgozószobájában és soha nem láttam ilyen démonokat, de apám olyankor nem is gépelt lázasan. Minek kellett volna hinnem, a saját szememnek vagy a testvéreim ijesztő figyelmeztetéseinek? A mi otthonunkban köztudott volt, hogy ha apa az írógép mögött ül és egy könyvön dolgozik, akkor távol kell maradnunk. Zajongani tilos volt. Nem volt ajtócsapkodás vagy kiabálás. Csak akkor zavarhattuk volna meg, ha kigyulladt volna a ház.

Életem első négy évében anyám, a bátyám és a nővérem majdnem mindig kedvesek voltak velem. Boldogan pártfogoltak, és éreztették velem, hogy szeretnek és becsben tartanak. Minden nehézséggel szemben mellettem álltak. Akkor hát eddigi életem csupa hazugság volt…? Nem értettem. Vajon a családom az első négy évemben okosan felkészített arra, hogy nem leszek más, mint emberáldozat?

Encinoi otthonunkban apa irodája a felhajtón túl volt, nekem úgy tűnt, hogy a főépülettől mérföldnyi távolságra. Az odavezető út a leghosszabb száz lépés volt a világon. Anya jókedvűen töltötte meg a hagyományos, széles szájú martinis poharat a pereméig. Azt gondoltam, hogy nyugalma csak álca, hogy leplezze, hajlandó feláldozni a legkisebb gyermekét, hogy maga is megmeneküljön a szörnyű sors elől. Elővigyázatosságból megfogadtam a bátyám tanácsát és egy töltött sörétes pisztolyt csúsztattam a farzsebembe arra az esetre, ha le kellene lőnöm a repülő démonokat.

Micsoda lehetetlen feladat. Mi van, ha megbotlom és kiöntöm a pohár tartalmát? Kikergetnek a világba, nevet kell változtatnom, és magányos, nehéz élet vár rám? Ha csak néhány cseppet is kiöntenék, és visszamennék újratöltésért, anyám leszidna, és eltiltana attól, hogy valaha is újra megnézzem a Mickey Mouse Klubházat? És ha apa felfedezné, hogy akár csak egy csepp is hiányzik, vajon fékezhetetlen dühvel kirohanna, és azt mondaná a Mikulásnak, hogy nem érdemlek ajándékot életem hátralévő részében, majd elszabadítaná az irodájában rejtőző démonokat, hogy felfaljanak? Bármi is legyen a sorsom, úgy döntöttem, hogy én leszek a család hőse. Egy cseppet sem fogok kilöttyinteni a pohárból, és szembe fogok nézni apámmal, bármilyen hangulatban is van, bármilyen vörös is a szeme, vagy bármilyen durva lenne is a beszéde. Aztán visszatérek anyámhoz és a testvéreimhez, nem gyávaként, hanem olyasvalakiként, akire rábízhatják a piszkos munkát.

Emlékezetem szerint ez volt az első alkalom az életemben, amikor erősen izzadtam. Idegroncs voltam, de képes voltam rá, hogy ne veszítsem el a tartásomat. Továbbmentem, lassabban, mint a házi teknősünk, lépésről lépésre, szemmagasságban tartottam a poharat, de a félelem és a szorongás minden formája beférkőzött az elmémbe. Mégis sikerült megtennem ezt az utat anélkül, hogy egy cseppet is kiöntöttem volna.

Az egyidejű cselekvések különleges képességével, a vállam és a fülem közé fogtam a kilincset és elfordítottam. Óvatosan léptem be apám szobájába. Nagy megkönnyebbülésemre, odabent nem voltak repülő démonok, és apa a legkevésbé sem tűnt dühösnek vagy ördögi lénynek. Bátran átnyújtottam neki a csordultig töltött vodka-martinis poharat. Apa nagylelkűen elfogadta az italt. Miután megitta az első kortyot, széles mosoly kíséretében puszit nyomott az arcomra. Ezután megkért, hogy tegyek még egy utat a konyhába egy tál karfiol-zeller-répasalátáért.

Néhány perc múlva visszatértem, és apa megengedte, hogy a térdére üljek, miközben ő az italát kortyolgatta. Közösen fogyasztottuk el a tál zöldséget, miközben ő az utolsó simításokat végezte az aznap gépelt szövegen. Nemsokára a tál kiürült, és a Martini is eltűnt. Apa még arra is talált ihletet, hogy egy üres papírlapot tegyen az írógépbe.

Csodálkozva ültem ott és megoszlott a figyelmem apa mosolyának lelkes ragyogása és a lapon formálódó szavak között. Láttam, ahogy ujjainak a billentyűzeten végzett minden egyes gondosan szabályozott mozdulatával egy új szó keletkezett. A szavak összeolvadtak más szavakkal és mondatok alakultak ki belőlük. Egy egész szavakkal teli oldal jelent meg ott, ahol korábban nem voltak szavak. Aztán apa habozás nélkül betett egy újabb üres papírlapot a gépbe.

Bár a térdén ültem, betolakodóként a birodalmában, apa mindent megtett, hogy úgy érezzem, szívesen lát, habár nyilvánvaló volt, hogy koncentrációjának oroszlánrésze máshol volt. Miközben minden egyes új szó a papírra került, továbbra is figyeltem a finom csillogást a szemében és a mosolya ragyogását. A kapcsolat, amelyet újonnan alkotott művével ápolt, egyszerre volt csodás és meglepetés.

Szóval, ezzel kereste apám a kenyerét. És az irodájában repkedő démonokról szóló vad történetek is világossá váltak számomra. Szembenézni egy üres papírlappal apa számára a legnagyobb félelem volt, olyan nagy, mint a leszámolás a Délidőben, és amint egyetlen betűt is begépelt, a repülő démonjai azonnal visszavonulásra kényszerültek. És amikor a napi munkával végzett, és begépelte az utolsó szót, teljes figyelmét felém fordította és mosolygott. Nem emlékszem, hogy valaha is ilyen feldobott és büszke lett volna. És az érzés, a sikeres teljesítmény érzése engem is elárasztott. Ekkor vettem észre, hogy egy könnycsepp szökött ki a szeméből.

– Miért sírsz? – kérdeztem.

– Ha minden szót pontosan eltalálok egy oldalon, a szívem egyetlen könnycsepp kibocsátásával adja tudtomra, hogy a szavak tökéletes sorrendben vannak.

– Mert szomorú vagy? – kérdeztem.

– Mert a szívem elégedett. Bár néha a szavak, amiket leírok, szomorúak. Azoknak kell lenniük, hogy elmeséljék a történetet.

– Mint amikor valaki szomorú történetet mesél egy ember vagy egy állatka haláláról?

– Igen, de vannak örömkönnyek is. Amikor meghatódik a szíved, mert valami megérint – mondta apa.

– Gondolom, a te szíved eléggé elfoglalt.

– A szívem végzi a munka nagy részét. A szív megértése nélkül egyáltalán nem tudnék írni – vallotta be apa.

– Miért írsz? – kérdeztem.

– Hogy megmutassam a nézőpontomat. Hogy ne csak a történelem eseményeit meséljem el, ahogyan azok valóban megtörténtek, hanem hogy érthetővé tegyem azokat az érzéseket is, amelyek ezeket az eseményeket motiválták. Ami az ember szívében van, annak nagyobb jelentősége van, mint a kézzel fogható vagyonnak. A szívemben rejlő érzéseket kínálom fel a szavak egyszerű megjelenítésével másoknak, hogy ők is felkelthessék ugyanezeket az érzéseket a saját szívükben.

– Ha az érzéseid a szívedben vannak elrejtve, hogyan találod meg őket?

Apának kellett néhány pillanat, hogy megtalálja a megfelelő választ.

– A megkülönböztetés fényével.

– …micsoda?

– Lehetővé teszem, hogy megértsék a világ legértékesebb érzéseit és legnagyobb titkait.

– Apa, honnan tudod, hogy ezeket a titkokat meg lehet érteni?

– Amikor a szavak a szívemből jönnek és megérintik az olvasó szívét, akkor a titkok és az érzések is átadódnak, és a munkámat elvégeztem.

– És az olvasó szíve könnyezni fog.

Apa homlokon csókolt.

– Érted te ezt.

– Mit értek?

– Annyit értesz, amennyire most szükséged van. Idővel megtanítok neked mindent, amit tudni szeretnél. – Apa elmosolyodott. – Az élet és az örökkévalóság finom titkai mindannyiunkra várnak.

– Nem várhatnak a rejtélyek holnapig? Anya spagettit készít vacsorára. – Valami azért homályos maradt számomra. – Apa, te hiszel Istenben?

– Hiszem, hogy van egy erő, amely nagyobb, mint bármelyik férfi vagy nő, egy erő, amely nagyobb, mint az egész világegyetem. Egy erő, amely nagyobb a természetnél, amely mindannyiunkat megteremtett és vigyáz ránk.

– Hol tanultad ezt?

– Az őseim hittek Istenben.

– Mi az az ős?

– A szüleim és az apám szülei és az ő szüleik előttük, több ezer évre visszamenőleg. Az én őseim egyben a te őseid is.

– Azt hiszem, mindannyian jövünk valahonnan. – Megvakartam a fejem. – Anya azt mondta, hogy nem valódi emberekről írsz. A történeted Izraelről csak kitaláció?

– Az Izraelről szóló történetem nagyrészt valós, de néhány ember kitalált.

Bár apa rájött, hogy túl fiatal vagyok ahhoz, hogy teljesen megértsem, azt hiszem, a velem való beszélgetés egy módja volt annak, hogy rendezze a saját érzéseit.

– Az apám egyszer azt mesélte nekem, hogy a mi őseink voltak felelősek Izrael népének és hazájának védelméért. Az őseink még meg is haltak a szabadságért. Izrael képviseli a létezéshez és a szabadsághoz való jogunkat. Mindenki más szemszögből látja a világot. Én a történetmesélést és a kitalált karaktereket választom, hogy a legjobban mondhassam el őseink történeteit. – Apa mosolyogva nézett rám, majd hozzátette: – Talán mire felnősz, megérted.

– Mark Jay azt mondta, hogy teszteled őt, hogy megbizonyosodj róla, hogy figyel rád. Sok szavad zavaros, úgyhogy remélem, nem tesztelsz. Mark Jay azt mondta, hogy a tanára szerint te különleges vagy.

– Fiam, mindannyian különlegesek vagyunk. – Apa kuncogott. – Amikor annyi idős voltam, mint te, apám a kis Metatronnak hívott.

– Úgy hangzik, mintha egy robot neve lenne.

– Ő egy fontos angyal a judaizmusban.

– Mit csinál az az angyal?

– Ő egy őrangyal. Lehetővé teszi, hogy a szívek érezzék, és a lelkek megértsék az élet rejtett titkait. Tudja, hogy mindenki lehet jó, ha úgy dönt, hogy jó lesz. – Apa az asztalon lévő lapokra pillantott. –  Ahhoz, hogy jó dolgokat tegyünk az életben, először is elégedettnek kell lennünk önmagunkkal – tette hozzá.

– Boldog vagy? – kérdeztem.

Apa elmosolyodott.

– Ha szomorú vagyok, arra gondolok, hogy te boldog vagy, és akkor újra boldog leszek. Sose felejtsd el, ha te boldog vagy, az okot ad arra, hogy én is boldog legyek.

– Ezt nem fogom elfelejteni.

Apa robothangon megkérdezte: – Sze-ret-nél va-cso-ra e-lőtt fo-gócs-káz-ni?

Leugrottam a térdéről a padlóra. – Örülök, hogy nem vagy gonosz démon.

– Akkor kevésbé szeretnél, ha az lennék?

– Semmiért sem szeretnélek kevésbé. – Az ajtó felé futottam. – Ha én gonosz lennék, akkor kevésbé szeretnél?

– Hiszek benned, fiam. Még ha a világ ellened is fordul, végül helyesen fogsz dönteni, és azt teszed, ami jó.

– Én is így érzek irántad.

Kibaszott francia bérgyilkos

– Baszd meg, apa! – ordítottam. Lecsaptam a telefonkagylót. 1967. február 19-e volt, az a nap, amikor tizennégy éves lettem.

A bátyám és én Kaliforniában éltünk anyánkkal, apám pedig Coloradóban. Mindannyian szenvedtünk a szüleim különélése és a küszöbön álló válás miatt.

Apa szándéka jó volt; boldog születésnapot akart kívánni nekem, de a beszélgetésünk veszekedésbe fulladt, és én lecsaptam a telefont. Mindkettőnknek könnyebb volt néhány perc alatt megnyugodni, mielőtt folytattuk volna a beszélgetést. Aztán apám visszahívott, és úgy folytattuk a beszélgetést, mintha semmi különös nem történt volna.

Éppen egy héttel korábban a bátyám és én ezt a levelet kaptuk Lee-től:

Kedves Mark és Mike!

Amikor huszonöt évvel ezelőtt eljöttem otthonról, hogy belépjek a tengerészgyalogsághoz, apám és köztem nagyon rossz volt a kapcsolat, és a boldogtalanságom volt az egyik oka annak, hogy elszöktem.

Azóta apám követelte, hogy írjak neki, és bár nem örültem ennek a kényszerű levelezésnek, mégis hűséges voltam a leveleimben, mert apámnak vannak bizonyos jogai, amelyeket kötelességtudatból és felelősségtudatból tiszteletben tartok.

Nekünk nem ilyen a kapcsolatunk. Biztos voltam benne, hogy közelebb állunk egymáshoz, mint a legtöbb apa és fia. Elég nehéz külön élni, de ti most a kommunikáció teljes megszakadását idézitek elő, és ki vagyok zárva az életetekből és a törekvéseitekből.

De még ha nincs is bennetek annyi becsület, kötelességérzet vagy felelősségtudat, hogy azt tegyétek, ami helyes, azt gondolnám, hogy józan tisztességből is jobban viselkedhetnétek azzal a személlyel szemben, aki táplál és ruház titeket.

Reméltem, hogy szoros kapcsolatban maradunk, mert szerettek engem, és ti is szeretnétek, mert kell, hogy folytassuk a kapcsolatunkat és örüljünk egymásnak. Sajnálom, hogy így viselkedtek és úgy gondolom, hogy mindketten hálátlanok vagytok.

De nem támasztok veletek szemben semmilyen követelést, és ez a téma nem is fog újra előjönni. Csak tartsátok észben, hogy minden, amit tesztek vagy nem tesztek ezen a világon, egy napon visszaüt rátok, és akkor megkapjátok, amit érdemeltek, jót a jóért, rosszat a rosszért.

Mostani viselkedésetekkel a közöny és a teljes elidegenedés jövőjét alapozzátok meg közöttünk. Azt hiszem, ezt még nagyon meg fogjátok bánni. És egy percig se higgyétek, hogy nem foglak ugyanúgy leírni titeket, ahogy ti leírtok engem. Pontosan úgy fogok bánni veletek, ahogyan ti bántok velem.

Hívjatok fel a születésnapotokon, ha nem okoz túl nagy gondot.

Mindig szeretettel, Apa

Anyám válaszolt:

Kedves Lee,

Bár ritkán vallják be, ha egyáltalán…, a fiúknak mindig hiányzol. Tudják, hogy szereted őket, és én is tudom, hogy szereted őket. Az irántad érzett szeretetük mély és valódi.

Kritizáltam az apaságodat, mert nem fordítasz elég időt és figyelmet rájuk, de tudom, hogy szereted őket. Imádkozom, hogy önmaguk miatt szeresd őket, feltétel nélküli szeretettel, a személyiségük miatt, és ne azért, amit érted tesznek. A fiúknak nem sokat jelent, hogy te egy humanitárius ember és ünnepelt híresség vagy, nekik az jelenti a mindent, hogy jó apa vagy. És mindig légy az az ember, aki a mindent jelenti nekik, mert tudom, hogy a szíved mélyén az ő szeretetük jelenti neked is a mindent.

Szeretettel, Betty

Mire anya elküldte a levelét, apa felhívott, hogy bocsánatot kérjen a saját levelének szavaiért. Frusztrált és feldúlt volt a családunk szétesése miatt, és azt mondta, nem gondolta komolyan, amit írt. Remélte, hogy megértjük, hogy a válás miatt valószínűleg lesznek még ilyen idők.

Apám két világban élt, a valóság és a képzelet világában. Az általa kitalált és bűvös valóság számára nem volt kevésbé igazi, mint a mindennapi élet szürkesége. Amikor a való élet túl unalmassá vált, ő belevetette magát az illúziók világába. Amikor a képzelete klausztrofóbiás állapotoktól szenvedett, visszamenekült a valóságba. Azt viszont elfelejtette jelezni szeretteinek, hogy melyik Leon Urisszal van dolgunk egy adott pillanatban.

Apa rendkívül izgalmas életet élt, sokkal érdekesebbet, mint bármelyik regénye. Mestersége által az érzelemmentes tények mélységgel és érzéssel teltek meg, robbanásszerűen újrateremtette őket. A történetmesélése megmaradt tényalapúnak. A történelem inspirálta őt.

Apám gondolkodásmódja már nagyon korán felkeltette érdeklődésemet. Láttam, ahogy a semmiből teremt valamit, és tanúja voltam annak, ahogyan korunk legnagyobb elméit befolyásolta. Apámat isteni ihletésűnek tartottam, és úgy gondoltam, hogy nincs még egy ember, akinek teljesítménye az övéhez hasonlítható.

*    *    *

1967-ben Malibuban éltünk, és apám felbukkant a Tinseltown-ban, hogy dolgozzon a Mila 18 című regényének forgatókönyvén, amely egy nagyon szenvedélyes történet a varsói gettófelkelésről a második világháborúban, Lengyelország náci megszállása idején.

Egy Sunset Strip-on lévő szálloda tizedik emeleti saroklakosztályában apám sztárokat castingolt a film főszerepeire. Kora este volt, amikor tizennégy évesen, a tizenhat éves bátyámmal beléptünk apa lakosztályába. Az egyik kiszemelt színész éppen távozni készült. A Raw Hide sorozat sztárja volt, akinek addigra volt már néhány főszerepe spagetti westernekben is. Magas volt, a válla elég széles hogy kitöltse az ajtónyílást, halk szavú és udvarias. A férfi nem volt más, mint Carmel leendő polgármestere, Clint Eastwood. Azért volt ott, mert őt is behívták a főszereplő válogatásra. Sajnos a film soha nem készült el.

Lee mindig megőrizte integritását, és ragaszkodott a könyvei tartalmának tiszteletben tartásához. Ennek következtében nehezen talált olyan producereket, akik törvényes forrásokból szerzett pénzzel támogatták volna filmes vállalkozásait. Voltak, akik pénzt ajánlottak neki, hogy elkészítse a művét, de amikor ellenőrizte a támogatók némelyikét, az derült ki, legalábbis a számára, hogy a felajánlott pénzek nem legálisak. Akár a maffiáról, akár egy republikánus politikusról volt szó, Lee nem fogadta el az általa „hamis pénznek” nevezett felajánlásokat.

Apa több regényéhez is írt forgatókönyvet, de csak a Battle Cry készült el anélkül, hogy apám visszalépett volna, vagy, hogy a rendező kirúgta volna. Otto Preminger kirúgta apát az Exodusból, Alfred Hitchcock pedig a Topázból. Mindketten azt állították, hogy „Uris nem értette a történetet”. Mindkét filmet végzetesen tönkretették. Lee-vel együtt az egész család ott volt, hogy megnézze az Exodust a stúdió vetítőtermében. Fiatalkorom egyik legrosszabb élménye volt, hogy végighallgattam, amint Lee az elejétől a végéig gúnyolódott a filmen. Úgy volt, hogy a film után vacsorázni megyünk, de elment a kedvünk, így inkább hazamentünk, és az Ed Sullivan Show-t nézve vacsoráztunk.

*    *    *

Azon az estén, 1967-ben, Mark Jay és én elmentünk Lee-hez, a szállodai lakosztályába. Miután köszöntünk, Lee-vel együtt az ablakhoz sétáltunk és csodáltuk a színes esti fényeket, amelyek a híres Sunset Strip mentén lévő reklámtáblákból és éjszakai szórakozóhelyekről áradtak. Utána, mi fiúk leültünk egy kanapéra. Én arra összpontosítottam a figyelmemet, hogy megehessek minden szőlőszemet a dohányzóasztal gyümölcsöstáljáról, miközben Mark Jay ideges ujjai a Playboy magazin legújabb számát lapozgatták.

Apa egyre ingerültebb lett, és ide-oda járkált a harminc láb hosszú lakosztályban. Nyilvánvaló volt, hogy a megfelelő szavakat keresi, amit előadhatna nekünk, és ezt a fárasztó feladatot a bátyám és én már jól ismertük. Töltött magának egy erős italt, legurította, és töltött még egyet. Majd felkapott két fényes fekete-fehér fényképet, és mindkettőnknek átnyújtott egyet-egyet. Jól öltözött, öltönyös úriember fényképe volt. Mark Jay és én minden figyelmünket a képre összpontosítottuk, és vártuk, hogy apánk megszólaljon.

Apám Topáz című regénye abban az évben jelent meg. A Topáz egy true crime regény arról, hogy a francia hírszerzés hogyan hunyt szemet, és hogyan engedte meg, hogy a szovjetek nukleáris rakétákat küldjenek Kubába az 1962-es hatnapos kubai rakétaválság idején, amely a Kennedy elnök és Hruscsov szovjet miniszterelnök közötti nukleáris feszültségben csúcsosodott ki.

Apa szinte pánikszerűen kiáltotta: – Ez egy bérgyilkos, akit nem tudom, ki bérelt fel, valószínűleg a francia hírszerzés, vagy mondjam inkább azt, hogy azok a kibaszott franciák, akik egy kicsit izgatottak amiatt, hogy a Topázban lelepleztem a szovjetekkel kötött alkujukat. Azok a rohadékok ezt a gyáva fickót küldik ide, hogy kinyírjon engem!

Mark helyesbített: – Nem azt akartad mondani, hogy azok a gyávák küldik ide ezt a rohadékot…? Nem lenne így több értelme?

Apa lehajtotta a második italát, és töltött még egyet.

Hozzátettem: – A francia egy furcsa nyelv.

– Igaz – mondta a bátyám. – Kínos dolgokat csinálnak, például megadják magukat a németeknek, ciciket mutogatnak a tévében…

Apa egyetlen korttyal megitta az italt. Természetesen a bátyám és én vihogni kezdtünk.

Nem ez volt az első alkalom, hogy apánk ilyen őrültnek hangzó dumával állt elő.

Ugyanebben az évben, a hatnapos háborúban (1967 júniusában) az izraeli hadsereg elfoglalta az addig jordániai ellenőrzés alatti Kelet-Jeruzsálemet. Amikor az izraeli csapatok megrohamozták az egyik legfontosabb arab erődítményt az ősi városon belül, megtalálták ott „az arab nemzet számára legkevésbé népszerű személyek listáját”. A lista „az Izrael államot segítő legfontosabb adományozókat, államférfiakat és általános támogatókat” sorolta fel. A lista élén a két Rothschild fivér állt, de a lista harmadik helyezettje Leon Uris volt.

Lee nemcsak hogy megírta az Exodus és a Mila 18 című könyveket, hanem számos beszédet is tartott Izrael javára rendezett adománygyűjtéseken, és kiállt a közel-keleti és az egész világbeli zsidók küzdelmeinek megértéséért és a támogatásukért.

Az izraeli kormány tájékoztatta apát a listáról. Apa szükségesnek tartotta, hogy tájékoztassa a bátyámat és engem arról, hogy talán már nincs sok hátra az életéből. Lee-nek fogalma sem volt arról, hogy pontosan mit jelentett a listára kerülése, de nem akart kockáztatni, ha családja általános biztonságáról volt szó. Lee nem akart megijeszteni vagy pánikba ejteni minket, csak azt akarta, hogy jobban figyeljünk a környezetünkre és az emberekre, akikkel dolgunk van.

Nos, a bátyám óvatos maradt, de nem különösebben érdekelte a dolog, én viszont elkezdtem gyűjteni a lőfegyvereket és a különböző harci eszközöket. Sokszor rejtett fegyvert hordtam magammal, bárhová mentem. Akkoriban bárki vásárolhatott lőfegyvert vagy lőport bármelyik boltban vagy barkácsáruházban. Egy középiskolás haverom megtanított, hogyan kell bombát készíteni. Soha nem használtam fegyvert vadászatra; csak önvédelemre tartottam fegyvert, arra az esetre, ha egy kisebb megszálló hadsereg érkezne a házunkba, hiszen az apám életére irányuló halálos fenyegetések rendszeresen érkeztek postán.

Lee az emberiség legaljasabb tetteiről írt, és nem félt ujjal mutogatni a felelősökre, akik nem féltek visszamutatni neki. Míg más kölykök egy pattanáson stresszeltek, vagy azon, hogy kit hívjanak meg a születésnapi bulijukra, én azon gondolkodtam, hogy vajon a szírek előbb megkínoznak-e mielőtt megölnek, vagy csak meglep egy mesterlövész egy nagy sebességű golyóval.

Anyám akkor kezdett el aggódni, amikor a szobámban elrejtve újabb és újabb fegyvert fedezett fel. Elküldött egy pszichiáterhez, akihez hetente jártam. Visszatekintve nem bántam meg a tetteimet, és az aggodalma ellenére továbbra is fegyverrel mászkáltam, amikor kimerészkedtem a való világba.

Néha a bátyám és én alig tudtuk eldönteni, hogy apánk igazat mond-e nekünk, vagy csak arra kellünk, hogy visszhangozzuk a fantáziálását. Apával az életünk nagy része egy abszurd színház határát súrolta.

– Bárcsak vicc lenne! – Apa indulatosan mutatott a fénykép hátoldalára. A fénykép hátoldalán a férfi neve, magassága, súlya, egyéb fizikai jellemzői és utolsó ismert címe szerepelt. A lista tartalmazta az FBI (és az Interpol) Los Angeles-i, denveri és Grand Junction-i kirendeltségeinek telefonszámait is. Miközben én úgy tettem, mintha tanulmányoznám az információkat, apa elcsente a Playboyt a bátyámtól, és megbabonázva nézte valami csoda ribanc fotóját.

Apa felkiáltott: – Ez nem tűnik igazinak!

– Úgy van – mondta Mark Jay. – A szőkének volt mellplasztikája…

Apa kényszeredetten mosolygott és azt mondta: – Én a képen látható srácra gondoltam.

Ránéztem a fényképre a kezemben. – Ennek a fickónak nincsenek nagy mellei, és nem is szőke.

Apa felemelte a kezét, mintha hátba akart volna vágni. Aztán elmosolyodott, és leeresztette a kezét. – Csak tanulmányozd a fotó hátulján lévő információkat.

Nézegettük a fényképet és a hozzá tartozó adatokat. Csoda volt, hogy nem törtünk ki nevetésben. Valahányszor Lee ennyi figyelmet szentelt egy meztelen nő képének a magazinban, Mark és én bohócarcot vágtunk, és majom módjára vakartuk a hónaljunkat. Ez így ment néhány percig. Aztán, amikor Lee letette a Playboyt, a bátyám elengedte a képet és a magazin után kapott.

Az állítólagos merénylő fényképe és a hozzá kapcsolódó információk furcsa módon lekötötték a figyelmemet. Ez az új felfedezés olyan jelentőséget adott a létezésemnek, hogy alig tudtam magamban tartani. Apám jogos aggodalma a biztonságunkért még nagyobb hangsúlyt és erőt adott az amúgy is bőséges paranoiámnak.

Miközben a fényképet bámultam, a képzeletem számos forgatókönyvbe repített, egyik hihetetlenebb volt, mint a másik. Elképzeltem, ahogy kémek lépnek be a szobába és megpróbálnak megölni minket, vagy esetleg egy csapat bérgyilkos mászik le az épület oldalán, és az ablakon keresztül célba vesznek minket, vagy egy mesterlövész az egyik közeli épület ablakában…, vagy egy helikopter lebeg az ablak előtt és egy 50-es kaliberű gépfegyverrel leszed minket…, vagy a házvezetőnő megjelenik, hogy megvesse az ágyat, amíg mi vacsorázunk és megmérgezi apa szájvizét. És ezek csak azok a gondolatok voltak, amelyek már az első percekben eszembe jutottak. A többi fantáziálásom hosszú sora egy egész háztömböt is körülért volna. A képzelgéseimnek, vagy a paranoiámnak nem volt határa. Apám könyvei jelentették számomra a túlélést a háborúk, kémek és nemzetközi intrikák képzeletbeli világában.

A családunkban nyilvánvaló volt, hogy Lee az emberi küzdelem egyik kimagasló szószólója. Bár nevetségesen nagy fontosságot tulajdonított önmagának, valóban nemcsak a körülötte élő emberekkel törődött, hanem az egész emberiséggel. Marcangolta a tudat, hogy néhány szava egyeseknek segített, míg ugyanezek a szavak másoknak ártottak. Üzenetet kellett átadnia, és ha valakinek erőszakkal kellett fenyegetőznie, hogy elhallgattassa őt, azt is hajlandó volt elfogadni. Vállalta a felelősséget a tetteiért, és megtanított minket, hogy ugyanezt tegyük. Áldozatokat kellett hozni a nagyobb jó érdekében.

A bátyám a merénylő képére mutatott.

– Apa, ez pont úgy néz ki, mint Efrem Zimbalist Junior, a Sunset Strip 77 tévésztárja.

– Igen – tettem hozzá. – Ha valaha filmet csinálnak apáról, felkérhetik Efremet, hogy játssza el a bérgyilkost.

Lee leült a kanapéval szemközti székre, hátradőlt, és lehunyta a szemét. A bátyám hevesen lapozgatta a Playboyt, én pedig az utolsó szőlőfürtöt is megkopasztottam. Pár perccel később apa előre hajolt, elvette a Playboyt a bátyámtól és lassú mozdulattal félredobta, éppen csak elérhetetlen távolságra.

– Fiúk, ha bármi történne velem, ha bármilyen okból meghalok, azt akarom, hogy azonnal rendeljetek el boncolást, és utána öljétek meg azt a kibaszott francia bérgyilkost. – Apa a fényképre mutatott.

– Meghalsz. Kérjünk boncolást. Öljük meg azt a kibaszott fickót. Oké, rendben. Értettem – mondtam monoton hangon. – Most már elmehetnénk abba a csemegeboltba az utca végén?

– És ne felejtsétek felhívni az FBI-t! – Apa teljes komolysággal rám mutatott.

– Mikor hívjuk az FBI-t?

– Amint gyanút fogtok!

Kinéztem az ablakon.

– Az FBI most is figyel minket?

– Ki tudja? – válaszolt. – Talán a merénylő tartózkodási helyét követik.

– Nem úgy hangzik, mintha bármi mást csinálnának, minthogy ijesztgetnek minket. Talán nekünk kéne a fickó után mennünk – mondtam.

Apa elmosolyodott.

Mark Jay kuncogott. – Van még valami zseniális ötleted?

– Használhatnánk apát csalinak, hogy elkapjuk a fickót. – Járt az agyam. – Felbérelünk egy csapat színészt, aztán egy sminkessel mindet úgy álcázzuk, hogy úgy nézzenek ki, mint apa… és akkor a kibaszott bérgyilkos megzavarodik, és…

– Elmehetünk végre vacsorázni? – kérdezte Mark Jay.

– Szerintem most rögtön fel kellene hívnunk az FBI-t – mondtam.

Apa szeme bosszúsra váltott.

– Jársz még ahhoz a pszichiáterhez?

– Haragszol rám?

– Fiam, néha nem tudom, hogy komolyan gondolod-e, vagy csak viccelsz. Akárhogy is, ez tényleg nem vicces, és nem is ok arra, hogy valami ostobaságot csinálj. – Apa vett néhány mély levegőt és megvakarta a homlokát, aztán rám nézett: – Anyád eléggé feldúlt és aggódik érted.

– Ne aggódj Mike miatt. Ő nem az a típus, aki bérgyilkosra vadászik – mondta a bátyám.

– Ha apával történne valami, te mit tennél? – kérdeztem a bátyámat.

– Majd aggódom emiatt, ha eljön az ideje – mondta Mark Jay.

– Amikor eljön az idő, már túl késő lesz – néztem a bátyámra.

Apa szembefordult Mark Jay-jel: – A kisöcséd nem az a típus, aki megvárja, amíg megcsörren a telefon. És amikor azt mondja, hogy jó ötletnek tartja a francia bérgyilkos után menni, egy pillanatig se hidd, hogy nem gondolja komolyan. Csak nézz rá. Valami történik abban a fejben.

– Hülyén néz ki – mondta Mark Jay.

– Ne nevezd hülyének az öcsédet.

– Azt mondtam, hogy hülyén néz ki, nem azt, hogy hülye – javította ki a bátyám.

– Éhes vagyok – mondtam. – Vagy elmegyünk vacsorázni, vagy hívjuk az FBI-t.

– És mit mondjunk nekik? – Apa most már ugratott. Kezdett rám haragudni.

– Nekem kell gondolkodnom helyetted?

Mark Jay felnevetett.

Apa egy „ajánlom, hogy jól viselkedj” pillantást vetett rám.

– Lássuk, hogy egyáltalán érdekli-e őket – mondtam. – Beszélj a nyomozásért felelős fickóval. Apa, tudod egyáltalán a kibaszott bérgyilkos nevét? De nem is érdekes. Kérdezd meg, mi a fene folyik itt, és kérj friss információkat. Tudasd velük, hogy te is figyeled a lépéseiket. Nyiss egy kibaszott kommunikációs csatornát… tudod, apa… olyat, amilyet te követelsz tőlünk, hogy Mark és én elérhetőek legyünk… mondj azoknak a gumicipős faszoknak az irodában bármit, amit csak akarsz… mondd nekik, hogy egy zsidó étterembe mész vacsorázni, és aggódsz, hogy holokauszt-túlélők fognak zaklatni.

– Mike, ígérd meg, hogy nem csinálsz semmi ostobaságot.

Mark nevetett.

Őszinte pillantást vetettem apámra. – Nem akarok bolondságot csinálni.

Odasétáltam, és megöleltem apámat. – Sokat jelentesz nekem, és nem akarom, hogy bajod essen vagy meghalj. A pszichiáterem azt mondta, ha jó okod van rá, okos dolog kissé paranoiásnak lenni. Ha az, hogy egy kibaszott francia bérgyilkos próbálja megölni az apámat, nem elég jó ok arra, hogy komolyan paranoiás legyek, akkor mi az?

Lee csak bámult rám. Fogalmam sem volt, mi járhatott a fejében.

Egyenesen Lee felé böktem a mutatóujjammal, ahogy ő is szokta, amikor megdorgált és ránk szegezte az ujját.

– Arra tanítottál minket, hogy ne kockáztassunk, és amikor hátat fordítunk, te mégis vállalod a kockázatot. Nem kérdés, hogy feláldozod az életed, hogy megvédd azokat, akiket szeretsz. Most rajtam a sor, hogy megmutassam, hogyan kell ezt csinálni. Szóval, meg se próbáljatok megállítani. Úgyis meg fogom tenni. Egy bérgyilkost nem lehet szavakkal megállítani. Elkapom, mielőtt még a célkeresztjébe kerülnél.

Apa elmosolyodott, és tisztelettudóan bólintott, majd azt mondta: – Azt hiszem, itt az ideje, hogy vacsorázzunk.

A Canter’s a giccses, régi világbeli zsidó éttermek egyike Fairfax-ben, art deco stílusú, alacsony háttámlájú, laminált műanyagból készült, fényesen megvilágított fülkékkel, meleg és barátságos, ötvenes évekbeli hangulattal. Ötven mérföldes körzetben minden zsidót mágnesként vonz a Canter’s nyálas bája.

Valahol a terem közepe táján választottunk egy fülkét, abban a reményben, hogy a Canter’s egyik kedves, de majdnem vak és nagyothalló idős pincérnőjének figyelme hamarosan ránk irányul.

Miután a pincérnő kihozta a vacsoránkat, mi hárman nem is lehettünk volna boldogabbak. Miközben édesapánkkal az oldalunkon maceszgombóc levest és svájci sajtos rozsos szendvicset ettünk, igyekeztünk ellazulni. Bár a vacsora alatt nem beszéltünk merényletkísérletekről vagy a francia hírszerzésről, a bátyám és én hirtelen felelősséggel szembesültünk. Reggelig egy méterrel magasabbra kellett volna nőnünk, hogy soha többé ne legyen esélyünk arra, hogy visszatérjünk az ártatlanság korába. Mostantól kezdve figyelnünk kell a környezetünkre, és állandóan tudatában kell lennünk a ránk leselkedő veszélyeknek. Apa ébresztett rá minket, hogy ideje felnőttként viselkedni és meglátni, hogy mi történik körülöttünk. Egy széthullott család hamvaiból feléledve az Uris család három férfitagjának együtt kellett maradnia, és életre szóló köteléket kellett kialakítania. Ennek a köteléknek nem sok köze volt a nemzetközi merényletek meghiúsításához; főképpen azt jelentette, hogy mindig ott leszünk egymásnak.

Emlékszem, hogy a háttérben Segovia felvétele szólt. A klasszikus gitáros egy gyönyörű, szívből jövő feldolgozást játszott. Figyelembe véve a közvetlen veszélyt, szürreális, mégis tökéletes pillanatok voltak ezek.

A vacsora vége felé azt mondtam:

– Azért kezdtem el fegyvereket gyűjteni, mert fel akarok készülni. Nem mondtam el anyának, hogy mire valók. Mondd, apa, ő tud erről az egészről, a franciákról és az arab nemzetekről?

– El akartam neki mondani…

A bátyám félbeszakította Lee-t:

– Semmi baj, apa. Nem kell tudnia a franciákról és az arabokról. Azt már úgyis tudja, hogy az emberek haragszanak rád. Semmi okod rá, hogy még jobban feldühítsd.

– Anyádnak van elég gondja a válás és az új élet kezdete miatt.

– Ezért nem mondtam el neki az igazat. Hagytam, hogy azt higgye, csak egy öngyilkos hajlamú őrült vagyok – mondtam, és befaltam az utolsó falat szendvicset.

– Te egy kibaszott őrült vagy – mondta a bátyám.

Szigorúan néztem rá, majd beintettem neki a középső ujjammal.

Mark Jay hülye grimaszokat vágott és imitálta a majmokat, ahogy vakaróznak a hónuk alatt.

– Mindannyian őrültek vagyunk. – Apa Markhoz fordult. – Egy percig sem gondoltál arra, hogy az öcséd talán csak a te és anyád biztonságára próbál vigyázni? Talán itt az ideje, hogy mindannyian elkezdjük megbecsülni egymást, mielőtt túl késő lenne.

– Nem akarok viccelődni – válaszolta Mark. – Apa, te mondtad, hogy több arab nemzet is azt kívánja, bárcsak halott lennél. Nos, ez szívás. Ha akarod, Chuck Norrisszé válok. Most meg azt mondod, hogy egy francia bérgyilkos téged vesz célba. Nem örülök neki. Tudni akarom, ki a felelős az ügyért az FBI-nál. Friss híreket és válaszokat akarok. És az a francia barom jobban teszi, ha jól megnézi magát a tükörben, és au revoir-t mond. Ha az öcsém üldözőbe veszi a franciát, nem lesz egyedül. Én ott leszek mellette.”

1  A Csatakiáltás magyar címe Meghalsz tengerész!

2  nem zsidó nő, vagyis, zsidó férfi számára tiltott nő

3  a szó szerinti fordításban A dühös hegyek című regény nem jelent meg magyar nyelven