TARTALOMJEGYZÉK

Bevezetés

1. Viharban Thaiföldön

2. Hirtelen jött románc

3. Kávé a pilótafülkében

4. Találkozás Hafidával

5. Felemás boldogság

6. Az arab piacon

7. Istenek szigete

8. Tarka képzetek

9. Baljós felhők

10. Ízek és imák

11. Kennedy álma

12. Izlandi tanulság

13. Huszonkét másodperc

14. Amíg nem esik az eső

15. Lezárni a múltat

16. Rivaldafényben

17. Kenguruk és cápák

18. Maratoni időutazás

19. Keserédes bosszú

20. Száz út a sivatagba

21. Holtpont

22. Éljen a szerelem!

Utószó

KISS LÁSZLÓ

A PILÓTA

Könyv Guru

Budapest, 2026

„Hiánypótló repülős regény rengeteg kalanddal és érdekességgel, és arról, hogy ami kívülről látszik, csak a jéghegy csúcsa.”

Szüle Zsolt Boeing-747 kapitány,

a Simflite szimulátor alapítója

Kontinenseken átívelő, lebilincselő szerelmi történet. Hitről, érzelmekről, erőről, pénzről, kockázatvállalásról – és egy különleges hivatásról: az utasszállító pilótaságról.

„A pilóta nem útinapló – bármennyire ott érezhetjük magunkat Balin, Sydney-ben, New Yorkban, Dohában és Budapesten. Inkább egy belső térkép arról, hogyan formál át, változtat meg, ha éveken át a felhők fölött élünk.

Ez a könyv olyan olvasmány, amitől újra kedvet kapunk elindulni – akár fölfelé, akár befelé. Nemcsak a repülésről szól, hanem arról is, mit jelent elengedni a talajt, és szembenézni a saját horizontunkkal.

Végül rájövünk: a legnagyobb zuhanás mindig belül történik.”

Dr. Simonyi Balázs

filmrendező, ultrafutó,

a „Nem azé, aki fut”

blog & podcast házigazdája

A könyvet családomnak, barátaimnak
és minden magasba vágyó embernek ajánlom.

„Pilóta szobája bizonytalan fogadó; (…) le kell szögeznünk a ládáinkat, meg kell fosztanunk szobánkat magunktól, fényképeinktől, könyveinktől, s úgy kell magunk mögött hagynunk, jeltelenebbül, mintha egy kísértet lakott volna benne. S néha még aznap éjszaka két kart is le kell fejtenünk magunkról, felőrölve egy lányka minden erejét; nem a lelkére beszélni, hiszen mindannyian csökönyösek, hanem kimeríteni, s hajnali háromkor szép szelíden átadni az álomnak, amint beletörődik, nem az elválásba, hanem a bánatába; s azt mondani magunkban: »Lám, elfogadja a sorsát, hiszen sír.«”

Antoine de Saint-Exupéry

BEVEZETÉS

A népszerű Skyview bár terasza zsúfolásig megtelt. Halk retró zene szólt bent, de a kellemes időjárás kicsalogatta a vendégeket a magas asztalokhoz. A tenger felől lágy szellő fújt, és a párás levegőben meg-megcsillantak az Arab-öböl hullámai. Alulról megvilágított pálmafák szegélyezték a teraszt, mögöttük feszített víztükrű medence, ami a közeli hotelhez tartozott.

Négy barát sörözött a késő délutáni edzés után, egyikük éppen intett, hogy rendelni akar. Kisvártatva egy csinos Fülöp-szigeteki pincérlány könnyed léptekkel érkezett, és felvette a rendelést. Az ajtónál álló széles vállú, fekete bőrű biztonsági őr zord magabiztossággal, fülhallgatóval a fülében figyelte őket, nehogy illetlen mozdulatot tegyenek a személyzet felé.

– Ilyen nincs! – horkant fel csodálkozva Karesz, és végigsimította őszülő szakállát. – Mekkora az esélye annak, hogy valakivel ez a földön történik meg? Ha ezért se hívják be Danit az irodába, akkor ez már tényleg a szerencse kategóriájába tartozik.

– Aztán miért hívnák be? – kérdezte vállat rántva Ákos, aki negyvenöt évesen is harmincötnek nézett ki. – Ha minden oké, akkor nem akarnak ezek ott a Boeing-irodán sokat beszélgetni. Annyit lehet tudni, hogy gurultak ki a pályára, az egyik üzemanyagszelep meg bemondta az unalmast, és leállt a bal hajtómű. Aztán meg egy motorral visszagurultak az állóhelyre, hogy gépet cseréljenek.

– Még mindig nem hiszem el, hogy nem szálltak fel! Ezek mekkora hülyék! – nevetett jóízűen Vargánya. Kortyolt egyet a söréből, majd levette a szemüvegét, és megtörölgette a lencsét egy szalvétával. Újabb zene szólalt meg, mire egy népes angol asztaltársaság már énekelt is: So, bye-bye, Miss American Pie. A teraszon mindenki rájuk figyelt – meg a hozzájuk verődött, rövid szoknyás thai lányokra.

Tomi megigazította kopasz fején a piros baseballsapkáját, és megrázta a fejét.

– Egy motorral, vagy ahogy ti mondjátok, egy hajtóművel is fel lehet szállni? – kérdezte kíváncsian, és ezzel vissza is terelte a témát.

– Persze, főleg, ha éppen profi zenészeket szállítunk turnéra. Akkor megengedett – élcelődött Ákos, és alig bírta megállni, hogy fel ne kacagjon. Tomi viszont elnevette magát.

– Ezt azért nem veszem be, kisapám! Ennyit már értek a dolgokhoz, ha már hétről hétre ennyi kattant pilótával lógok teljesen feleslegesen.

– Na majd az érintett elmondja szépen, mi is történt. Ha végre méltóztatik megjelenni. – Vargánya elnyomott egy ásítást, és kivett egy jó adag mogyorót az asztal közepén elhelyezett tálból.

– Ki? Dani? Azt nehezen hiszem – mondta Ákos, és letette a telefont a kezéből. – Épp most láttam, hogy fél órája írt. Elnézést kér, készenlétből behívták. Azóta már tutira Phuket felé tart, és valószínűleg csak az esti masszást várja.

– Ó, szegény! – válaszolta egyből Vargánya, sajnálkozó arckifejezést magára öltve. – Ez esetben elnézzük neki. Mehet majd reggel futni a tengerparton. Persze csak ha a thai lányok nem facsarják ki teljesen.

– Ahogy ismerem, nem így lesz. – Ákos felemelte a poharát. – Most pedig koccintsunk Tomira, és az ő egymotoros felszállására!

– Rendben! – csatlakozott Tomi. – Holnap meg én vizsgáztatlak benneteket Rahmanyinov életművéből. Jó lesz így?

– Az meg kicsoda? Hány ugrása van? – kérdezte Karesz. Egyszerre tört ki belőlük a nevetés. Vargánya volt a rangidős a maga ötvenhét évével, ezért nyilván úgy gondolta, hogy neki kell felhoznia az igazán komoly témákat. Jóízűen kortyolt még a sörből, majd odakacsintott Tomi felé.

– Na, és meglett végre az az utaskísérő csaj?

– Andika?

– Nem, Béla.

Újabb röhögés tört ki belőlük.

– Hol is voltatok együtt? Portóban? – kapcsolódott be Ákos.

– Igen, és nem. Dolgozom az ügyön – felelte Tomi tettetett komolysággal.

– Hát ültesd be a Mustangodba, attól majd hangulatba jön. – Röhögött fel Vargánya.

– Képzeld, ült már benne, és nem érdekli.

– Itt valami nem stimmel – morfondírozott Vargánya. – Szerintem…

– Na, el se kezdd az okoskodást! – vágott közbe Karesz, a poharát emelve. – Inkább igyunk, aztán meg rendeljünk végre valami normális kaját is! Így is lesz vagy fél óra, mire kihozzák.

– Ezt már szeretem – helyeselt Vargánya. – Ez az első értelmes javaslat ma este. – Letette a poharát, és a menüt a kezébe véve egyből rábökött egy ételre.

1. VIHARBAN THAIFÖLDÖN

A pilótafülke ablakából tisztán látszott, ahogy a felhők narancssárga lepelként összekapaszkodnak odalent, fodrozódva, mint a tenger hullámai.

Dani, miután befejezte a süllyedésre, megközelítésre és leszállásra vonatkozó kötelező eligazítást, kezét tarkójára téve nyújtózkodott egyet, majd hátradőlt a kényelmes pilótaülésben. Hófehér, hosszú ujjú ingén a négy aranycsík üde kontrasztot alkotott sötét, rövid hajával, amibe negyvenhét éves kora ellenére alig keveredett ősz hajszál. Természetesen az eligazítás, ahogy a repülésük során minden eddigi beszélgetés is előírásosan angolul zajlott. Nem is lett volna erre más mód, ugyanis a mellette ülő elsőtiszt holland. A fiatal kolléga, Ralph bőszen bólogatott.

– Egyéb kérdés, hozzáfűznivaló? – kérdezte Dani rutinos mosollyal.

– Nincsen, kapitány. Megértettem mindent.

– Akkor kérjük meg a süllyedést!

Ralph készségesen a kézi mikrofonjáért nyúlt.

– Bangkok irányítás, itt a Qatar Airways 840-es járata, tartjuk a 350-es repülési szintet. Készen állunk a süllyedésre.

A válasz rögtön megérkezett.

– QR 840-es, itt a Bangkok magas légtéri irányítás. Nem tudom engedélyezni az ereszkedést. Tartsák a repülési szintjüket, forduljanak TARPU pontra, és álljanak be a közzétett várakozási eljárásba.

– Várakozni ilyen magasan? – kapott a szón Dani. – Hmm. Ez érdekes. Kérdezz rá az okára!

Ralph egyetértően bólintott, szőke haja meglibbent a fülhallgatója alatt. Ahogy beszélt, jellegzetes holland akcentusa is mintha tisztult volna.

– Heves zivatar van a reptér felett, tizennégyes a sorszámuk a leszálláshoz, a phuketi repülőtér zárva van – mondta nyugodt hangon az irányító.

A másodpilóta csodálkozva, majdhogynem felháborodva fordult a kapitány felé.

– Hogy mi? Ezt nem is jelezte előre a meteorológia!

– Oké. Ralph, vedd át a gép vezetését – mondta Dani határozottan, és a navigációs kijelzőjén a szóba jöhető repülőtereket kezdte tanulmányozni.

– Rendben, kapitány, átvettem. – De Ralph csak folytatta a kialakult helyzet elemzését.

– Azért erre nem számíthattunk. A fedélzeti számítógép szerint még tízpercnyi üzemanyagunk van, aztán indulhatunk is a kitérő-repülőtérre, Medanra. Tíz perc alatt ennyi gép a Heathrow-n sem száll le, nemhogy itt, Phuketen! Még sosem kellett kitérő-repülőtérre mennem… A francba! Szép nap ez a mai, mondhatom! Ezzel is kevesebbet lehetünk a tengerparton.

Dani félmosollyal ránézett, magabiztosan felemelte a kezét, majd intett. A mozdulat azt jelentette, hogy nyugodjon le, nem eszik olyan forrón a kását. A másodpilótának ezzel azt üzente, hogy hagyja abba a teóriák gyártását, inkább fókuszáljon, ne zavarja őt. Rengeteg dolguk van, és úgy tűnik, lesz is az elkövetkező bő fél órában.

Ralph szemlátomást értette a kézjelet, mert elhallgatott és a feladatával foglalkozott. Dani beállította a navigációs kijelzőre a kapott várakozási eljárást. Lekérte a cél- és kitérő-repülőterek aktuális és várható időjárását. Szisztematikusan átnézte a reptéri információkat, majd tájékoztatta az utasokat a várható késésről. A fejében cikáztak a gondolatok, mégis igyekezett higgadt maradni. Mennyi időre való üzemanyaguk van? Milyen lehetőségeik maradtak? Hová tudnak leszállni, ha a célrepülőtér továbbra sem fogad gépeket? Mit tesznek más pilóták, akiket ugyanúgy váratlanul ért ez az előre nem jelzett időjárásromlás? Akik a világ másik feléről hozzák a nyaralókat Thaiföldre, más egyenruhában, más kiképzéssel, más műszerfalat figyelve? Egy kisebb gépen? Vagy éppen egy még nagyobbon? Mindenesetre nem egy Boeing–777-es fedélzetén.

– Ralph, figyelj! – szólalt meg, és a radarképernyőre mutatott. – Látszik, hogy ez az egész zivatargóc nyugat felé vonul. Krabiban például már tiszta az ég, és jóval közelebb is van. Ha megváltoztatjuk a kitérő-repülőterünket oda, legalább tíz percet nyerünk. Azalatt sok minden történhet. Írok egy üzenetet a központnak, megkérdezem, mit szólnak hozzá. Aztán ennek fényében döntünk, hogy hol szálljunk le, ha B terv kell.

– Remek ötlet, kapitány – ismerte el.

Ralph betekerte az új irányszöget, figyelve, ahogy a robotpilóta újabb fordulót tesz a várakozási eljárásban.

Dani közben begépelte és elküldte a központnak szóló tömör üzenetet. Egy tizedmásodpercre hálát is adott azért, hogy a modern légiközlekedésben egyetlen repülőgép sincs magára hagyva. Bár a végső döntés joga mindig a kapitányé, a műholdas technikának köszönhetően a személyzet bárhol, akár az óceán felett is kérhet tanácsot – legyen az orvosi segítség, műszaki probléma vagy éppen légitársasági döntés.

Hirtelen megszólalt az ACARS, a digitális adatszolgáltató rendszer, amely a gép és a központ közötti automata üzenetküldést biztosítja. A magas csengés élesen töltötte be a pilótafülkét.

– Mit írtak vissza? – érdeklődött Ralph.

– Belementek – mondta Dani, miután átfutotta az üzenetet. – Azt írják, várakozzunk, ameddig biztonságosnak ítéljük. Ha Phuket nem jön össze, Medant cseréljük Krabira.

Dani szerette ezeket a helyzeteket. Ilyenkor nagyobbnak és erősebbnek érezte magát, mint az előtte álló feladat. Közel harminc repülésben töltött év alatt megszokta, hogy a pilótafülkében a személyzet folyton problémát old meg. Erre képezik ki őket, és ezért kapják a fizetésüket. Már elfogadta, hogy alig van problémamentes repülés. Mindig történhet valami, amikor igenis számít az emberi tényező, és az, hogyan állnak a kihívásokhoz. Ezek a feladatok lehetnek kicsik, nagyok, sürgősek vagy halaszthatók, amelyek az adott helyzetben még ráérnek. Közös tulajdonságuk, hogy a legritkább esetben járnak csak egyedül.

Hányszor hallotta az oktatóitól, hogy jó géppel, jó időben mindenki tud repülni! Ez egy dinamikus iparág, nincs és nem is lehet két egyforma repülés. Megtanulta, hogy szorult helyzetben – amilyen a mostani is –, az első és legfontosabb a nyugalom és a tisztánlátás. Pontosan mi történik, és miért?

Jelenleg az a kihívás, hogy itt, tízezer-hatszázhatvannyolc méteren, a Bengáli-öböl keleti része felett tizennégy gép várakozik velük együtt, és mindannyian ugyanoda tartanak.

Ralphnak igaza van – gondolta Dani. – Ha a phuketi repülőtér az amsterdami, a dubai vagy a New York-i Kennedy légikikötő lenne, kétpercenként szállhatna le egy gép. De sajnos ez nem az. Egyetlen kifutópályája van. Automatikus leszállást sem lehet itt végrehajtani. Ráadásul a reptér jelenleg zárva. Ki tudja meddig?

A pilótafülkében megszólalt az utaskísérők csengője. Dani az oldalsó kijelzőn ellenőrizte, ki akar belépni. Miután azonosította a vezető utaskísérőt, a középső panelen lévő ajtónyitó gombot elfordítva beengedte a román lányt. A fiatal, csinos arcú hölgy magabiztosan lépett be a pilótafülkébe. Szürke, combjára feszülő szürke szoknyát, bézs blúzt viselt, szőke haját előírásosan fogta össze a burgundi színű hajgumi.

Dani hátrafordult a pilótaülésben. Azonnal észrevette a lány idegességét.

– Mi a helyzet, Raluca? – kérdezte.

– Bocs a zavarásért, kapitány. Meddig körözünk még? Le tudunk szállni, vagy kitérőre kell mennünk? Hogyan készüljünk? – hadarta. – Csak azért, mert…

– Egyelőre várakoznunk kell – vágott közbe Dani, és röviden tájékoztatta a kialakult helyzetről és a lehetőségekről. – Hogy vannak az utasok?

Raluca nagy levegőt vett.

– Épp ez az… Az egyik várandós utasnál elfolyt a magzatvíz.

***

Dani és Ralph összenéztek. A kapitány nyelt egyet, és határozottan folytatta:

– Mik a tények? Mondj el mindent, kérlek!

– Negyvenéves thai nő a 48A ülésen. A férjével és két kisgyerekkel utazik. Elmondása alapján veszélyeztetett terhes, a harmincnegyedik hétben van. Az egész családot most utasították ki Németországból. A München–Doha szakaszon semmi panasza nem volt.

– Értem. Van orvos a fedélzeten?

– Kétszer is bemondtam, de sajnos nincs. A körülötte ülő thai asszonyok próbálnak neki segíteni, amikor éppen nem jajveszékelnek. Captain! Nem szívesen mondom ki, de káosz van odakint.

– Oké. Elmondom mit csinálunk. Vészhelyzetet jelentünk a toronynak, és persze orvosi segítséget kérünk a leszálláskor. Egy utaskísérő folyamatosan legyen a nő mellett. Adhattok neki oxigént és fájdalomcsillapítót, mi pedig igyekszünk minél hamarabb leszállni. Jelenleg ennyit tudunk tenni. Jó lesz így?

– Igen, magam is erre gondoltam – bólintott Raluca hálásan, majd megveregette a kapitány vállát, és kisietett.

– Kellenek a kihívások! – mormolta Dani sokatmondóan a másodpilótának.

Újra ellenőrizte az üzemanyagot. Ránézett a hajtóműműszerekre, majd néhány gombnyomással megnyitotta a fedélzeti számítógép üzemanyagoldalát. Maximum huszonnyolc perc. Ennyi maradt a várakozásra. Ha addig nem indulnak el, utána már a fogytán lévő üzemanyag miatt is vészhelyzetet kellene jelenteniük.

Mit tenne most a Föld legjobb, legtapasztaltabb és legbölcsebb pilótája? – villant át rajta a gondolat. Hamarosan meg is jött a válasz: valószínűleg több információt szerezne. Ez az! – gondolta.

– Figyelj a bal oldali rádióra! – mondta, és a hangja nem tűrt ellentmondást. – A jobb oldalival hívom a phuketi bevezető irányítást, megkérdezem őket a legfrissebb fejleményekről.

Nem kellett sokat keresgélnie. Az oldalsó kijelzőn, az előre bekészített elektronikus térképen három gombnyomás után már látta a szükséges frekvenciát: 124.7. Automatikus mozdulatokkal betekerte ezt a néhány számot, aktiválta, majd kiválasztotta a panelen a hozzáadni kívánt készüléket, és megnyomta a rádió adógombját.

– Phuket közel körzet, itt a QR840-es járat. Hogyan hallanak?

Semmi.

Újra próbálkozott.

Semmi válasz.

– Nagyjából nyolcvan mérföld távolságra vannak. Simán hallaniuk kellene ebből a magasságból – morgolódott.

– Kapitány! – szólalt meg Ralph nyugodtan. – Bangkok kérdezi, hol akarunk leszállni, és mennyi időre elegendő üzemanyagunk van. Azt mondtam, visszahívjuk őket.

Jó ezzel a sráccal együtt dolgozni – gondolta Dani. – Nem kapkod. Higgadt marad, a kapott információt átgondolja, és ami a legfontosabb, meg is osztja. Ralph tisztában volt azzal is, hogy a végső döntéseket a kapitánynak kell meghoznia. Bár azelőtt még sosem repültek együtt, Dani biztosra vette, hogy ez a srác akkor sem rezelne be, ha egy nap egyedül kellene letennie a gépet. Magára ismert benne.

Dani visszahelyezte a figyelmét a problémára: a lehető legrövidebb időn belül le kell szállniuk. Egy nő szülési fájdalmai beindultak a fedélzeten.

Mit is mondott Ralph, amikor találkoztunk? – töprengett tovább. – Közel hatezer repült óra van mögötte. Korábban Indonéziában dolgozott a Sriwijaya Airnél. Tehát van boeinges tapasztalata. Ismerheti a környéket, és rossz időt is láthatott már. Ez pedig igen nagy előnynek számított, főleg ilyenkor júliusban, a nyári monszun idején.

– Kapitány – szólt újra Ralph. – Mit mondhatok nekik?

– Visszahívjuk őket hamarosan! – felelte. Ralph feléje fordult, és egyetértően bólintott. Dani újra hívta a másik irányítói egységet. Tisztán akarták látni, mi történik a phuketi reptéren.

– Phuket, Phuket, itt a QR840-es járat. Hogyan hallanak?

– Ismételje a hívójelét! – hangzott az alig érthető, távoli válasz.

– QR840. Háromszázötvenes repülési szinten vagyunk, TARPU pont felett várakozunk. Egészségügyi vészhelyzetünk van. Kérem, jelentse az aktuális időjárást, és hogy milyenek az esélyeink a leszállásra.

– QR840. Nyugtázzuk a vészhelyzetet. Pillanat, egyeztetek a toronnyal, és visszahívom.

Dani kitekintett az ablakon, és mély levegőt vett. A robotpilóta rapszodikusan rótta a várakozási köröket, a lemenő nap aranyszínnel fonta körbe az alattuk tornyosuló gomolyfelhőket. Ez volt az ő birodalma: határtalanul tiszta, örök, igazi és megunhatatlan.

Annyit küzdött, éveken át tanult és nélkülözött, hogy létrejöjjön ez a megmagyarázhatatlan kapcsolat, amit csak ők, az igazi pilóták érthetnek. A felhők, a levegő, a folyton változó színek és formák, még az időnként fel-felbukkanó turbulencia is mind a barátja lett. Kiismerte és megtanulta tisztelni őket. Közel harminc éve otthonra lelt itt. Mint halnak a víz, ez az ő közege, ahol a végtelen horizont nem egy határ, hanem egy új, tágas és szabad, könnyed cél. Érti és sejtjeiben érzi a rezdüléseit, mert ez a nála jóval hatalmasabb egység egyszer csak úgy döntött, hogy befogadja őt. Megérte a kitartó tanulás és az alázat.

Jókorát kortyolt a vizespalackjából, és ez visszarántotta a jelenbe. Tudta, hogy valahol a távolban van egy leszállópálya, mellette egy épület, ahol várnak rájuk.

A világ minden pontjáról érkeztek ide családok pihenni, feltöltődni, élményeket szerezni, szórakozni. Kinek-kinek kedve, lehetősége, vérmérséklete vagy épp pénztárcája szerint. És a biztonságuk az ő felelőssége.

Ráadásul most még nagyobb is volt a tét. A számítógép ugyan még tizenöt perc várakozási üzemagyagot mutat, de az nem számol azzal, hogy ha ennyi repülőgép várakozik a légtérben, akkor bizony több időbe telik a megközelítés. Vagy mi történik akkor, ha egy nem várt esetben ez a reptér is megtelik?

Az algoritmusok azt sem veszik figyelembe, hogy a kitérő-repülőtéren csak egy kifutópálya van. Ha egy repülőgép épp ezen a kifutón reked, mert mondjuk kidurran egy kereke, sok időbe telik az elvontatása. És persze azt sem tudják, hogy ezért a repülőgépért egy Kárpáthy Dániel nevű magyar kapitány felel, aki rendkívül nyugodt még a legváratlanabb helyzetekben is, logikusan gondolkodik, és ha igazán nevet, mély ráncok jelennek meg kisfiús arcán.

– QR840, itt Phuket közel körzet – szólalt meg a rádió.

– Hallgatjuk – válaszolt Dani.

– A reptéren továbbra is heves esőzés van. A radarok kifejlett zivatarokat mutatnak a környéken. Látástávolság: két kilométer. Szél: háromszázhatvan fokról húsz csomó. Felhőalap: ötszáz láb. A kifutópálya nedves, a fékhatás közepes. Egy Airbus 320-as épp most szállt le. A várakozó gépek többsége már korábban kitérőt választott. Önök harmadikak lehetnek a sorban. Mi a döntésük? Leszállnak, vagy kitérő-repülőtérre mennek?

– Visszahívom.

Dani a másodpilótához fordult.

– Nos, Ralph, mit gondolsz?

– Az időjárás egyértelműen javul. Ugyanez látszik a fedélzeti radaron is. A látástávolság, szélviszonyok, pályaállapot alapján van esély rá, hogy le tudjunk szállni. A szabályoknak is megfelelnek a paraméterek, csak az a kérdés, hogy lesz-e szélnyírás, és hogy a minimális magasságnál meglátjuk-e a kifutópályát – foglalta össze az elsőtiszt.

– Pontosan. Ezzel értékes időt nyerhetünk, arról nem is beszélve, hogy Phuket tízszer akkora, mint Krabi, vélhetően jobban felszerelt kórházakkal. Ha egy kisebb gép meg tudta csinálni, akkor jó eséllyel nekünk is menni fog. Ha nem, átstartolunk, sarkon fordulunk, és indulunk egyből Krabira. Beszélj Bangkokkal! Kérd meg a süllyedést! Átvettem a gép vezetését. – Felnyúlt a felső panelra, és rutinos mozdulattal elfordította az „öveket becsatolni” kapcsolót. – És tájékoztasd Ralucát a fejleményekről!

– Bangkok irányítás, a QR840-es készen áll a süllyedésre – mondta Ralph a rádióba. – Megkíséreljük a leszállást Phuketen. Elsőbbséget kérünk. Orvosi segítség szükséges beguruláskor – szülő nő a 48A ülésen.

– Vettem, QR840 – recsegte a rádió. – Továbbítom a toronynak. Süllyedjenek kétszáztízes repülési szintre, és forduljanak százhatvan fokra!

– Magasság kétszáztíz, irány százhatvan – erősítette meg Ralph, és mindkét pilóta bekötötte a vállhevederét. A gép lassan fordulni kezdett.

Elhagyták az utazómagasságot. Tisztában voltak vele, hogy innentől nincs helye semminek, ami elvonhatná figyelmüket a gép biztonságos vezetéséről. A szabályzat szerint most jönnek a legfontosabb teendők: eligazítás a leszállásról, fejhallgató fel, vállhevederek bekötve, és a süllyedési ellenőrző lista. Már az utaskísérők sem léphetnek be a fülkébe, személyzeti hívás is csak vészhelyzetben megengedett. A pilóták nem kérhetnek inni, vagy enni, és szigorúan kerülniük kell mindenfajta magánbeszélgetést, ugyanis a fedélzeti adatrögzítő kíméletlenül felvesz mindent. Ha bármi rendellenes történik, repülésbiztonsági szakértők tucatjai elemezhetik nagyító alatt minden tevékenységüket, szavukat és döntésüket – persze a légkondicionált irodájukban, a kávéjukat unottan szürcsölgetve.

A rádió recsegve szólalt meg.

– QR840, süllyedjenek száznegyvenes szintre, hagyják el a várakozási eljárást, forduljanak kétszáznyolcvan fokra, növeljék a süllyedési sebességüket – hallották az irányító izgatott hangját. – Leszállás a nulla-kilences kifutópályán.

– Negatív! – hadarta Ralph, miután a két pilóta villámgyorsan megtárgyalta a dolgot. – Délről szeretnénk megközelíteni a repülőteret, mert nyugatra és északra sorban állnak a zivatarok és az ellátásra szoruló utas miatt is különösen fontos, hogy ezt elkerüljük. A huszonhetes pályát kérjük a leszálláshoz!

– Rendben. Forduljanak kilencven fokra, süllyedjenek ötezer lábra. Magasságmérő: kilencszázkilencvennyolc hektopascal. Hívják Phuket tornyot a 118.1-es frekvencián! Sok szerencsét a leszálláshoz!

– Torony, itt QR840. Azonnal kérünk százhúsz fokos irányt, zivatarfelhő van előttünk, és szeretnénk saját navigációval megközelíteni a huszonhetes pálya leszálló iránysávját.

– Engedélyezve!

Dani a radarra mutatott, ahol piros és lila felhők is látszottak. Ahogy kinézett maga elé az ablakon, az egyik épp villámlott. Turbulencia és jég is volt benne bőven.

– Figyelj! Jobbra-balra kikerüljük a kisebb, de annál veszélyesebb felhőket. Háromezer lábra süllyedünk – ezzel nem kerülünk a minimális szektormagasság alá. Időben kirakjuk a fékszárnyat és a futóművet. Figyeld a leszállópálya fényeit, szólj, amikor meglátod! Ha át kell startolnunk, fékszárny húsz fokra, futó be. Figyeld a szelet is! Ha hirtelen fordul a szélirány, és szélnyírást tapasztalunk, nem változtatunk a gép konfigurációján. Rendben van így?

– Oké, kapitány, értek mindent – felelte az elsőtiszt. – Mehet az ellenőrző lista?

– Jöhet. Fékszárny egy fok!

– Sebesség ellenőrizve. Fékszárny egy fok.

– Fékszárny öt fok!

– Öt fok.

– Futó ki!

– Futó ki.

– Iránysáv, siklópálya elkapva.

– Ellenőrizve.

– Növelem a sebességet a turbulencia miatt. Kérdezz rá újra a szélre! – adta ki az utasítást Dani. – Látod a pályát?

– Háromszáztízről tizennyolc csomó. Még nem látom.

– Oké. Figyeld!

– Fékszárny harminc fok. Leszállási ellenőrző lista. Van engedélyünk a leszállásra?

– Igen. Megerősítem – mondta Ralph határozottan.

– Minimum – hangzott az automatikus gépi hang.

– Látom a bevezető fényeket. Folytatjuk. Vizes a kifutópálya. Ablaktörlőt maximumra! Közben leválasztom a robotpilótát – mondta Dani, és a műszerek mellett kifelé is figyelt – és befelé is. Érezte, hogy a koncentrálástól arcizmai megfeszülnek. Manuálisan kell vezetnie a gépet, célirányosan tartva a siklópályát és az iránysávot. Finoman kitapogatta a gázkaron az átstart gombot arra az esetre, ha a minimális magasságban nem látnak semmit a kifutópályából, vagy úgy ítélik meg, hogy nem biztonságos a leszállás, és villámgyorsan kell a gépet felemelniük.

– Gyerünk! Támogatni a gázkar-automatikát, hogy jobban tartsa a sebességet – súgta magának.

Kifelé és befelé figyelni! Menni fog ez, a rohadt életbe! Akkor is, ha ömlik az eső, és a szél így dobálja a kétszázharminc tonnás monstrumot.

Már nagyon közel voltak a kifutópályához.

– Ötven…, negyven…, harminc… – szólt a gépi hang. Kilépni az oldalkormányt, megemelni az orrát.

Tíz láb. Földet érés. Maximális sugárfék.

Csűrővel ellensúlyozni az oldalszelet. Oldalkormánnyal tartani a középvonalat. Lassulás. Hatvan csomó. Oké minden. Meglesz ez! Sugárfék lassan vissza. Automata fék kioldva. Sebesség tizenöt csomó. Balra elhagyni a pályát a Bravo gurulóúton.

– Jöhet a leszállás utáni lista – szólt határozottan Dani.

– Már jön is, uram! – nevetett az elsőtiszt.

Már a kapitány is megengedett magának egy félmosolyt.

A heves esőzés ellenére is hajszálpontosan beálltak az állóhelyre. Dani behúzta a parkféket. A segédhajtómű már járt, a motorok megállhattak.

Egyszerre kellemes csend telepedett rájuk. Mindketten kifújták magukat, a kabinban csak a műszerek halk zümmögése hallatszott. Dani szólalt meg először:

– Figyelj, szerintem ezt tök jól megoldottuk. Kösz a profi munkát és a támogatást! Tetszett.

– Köszönöm, kapitány!

– Van bármi, amit jobban csinálhattunk volna?

– Semmi. A leszállásodat szerintem tanítani kellene, nekem nem ment volna.

– Dehogynem! – legyintett Dani, majd csettintett. – Amúgy tudok egy jó kis éttermet a parton. Mit szólnál, ha elhívnánk a teljes személyzetet vacsorázni? Megérdemeljük. Mindannyiunkra ráfér. Meg aztán igyunk is egy helyi sört!

– Nem értek egyet, kapitány. Legyen inkább kettő! – Nevetett boldogan az elsőtiszt, és ökölpacsiztak.

A kiszállítás után az utaskísérők elmondták, hogy majdnem mind a négyszáz utas tapsolt leszálláskor. Kár, hogy ezt egy ekkora óriásgépen nem hallhatták.

A két pilóta megkönnyebbült, hogy a várandós utas és a családja gond nélkül kórházba jutott. Mindenki rendkívül hálás volt, főleg a légitársaság helyi képviselője, egy negyvenes thai férfi, aki elsőként szaladt be a pilótafülkébe. Megszorította Dani kezét, majd átnyújtotta a szállodai információs lapokat.

– Captain, nagyon köszönöm! Amikor néztem a Flightradart, nem hittem volna, hogy időben megérkeznek. A többi légitársaság még csak most szedelőzködik Krabiból – tankolnak, repülési tervet intéznek. Ha ugyan nem járt le közben a munkaidejük! – nevetett jóízűen.

2. HIRTELEN JÖTT ROMÁNC

A szálloda nyitott lobbijába tartva Dani jól megfigyelte a sárga, lila és piros színekben játszó frangipánit – nem is tudta, hogy ennyiféle árnyalat létezik ebből a mézillatú virágból. Nem volt erős világítás a hotel kertjében, de az tisztán látszott, hogy itt is jókora eső esett. Felfrissült a levegő, és a páratartalom tovább emelkedett.

Vidám csacsogás hallatszott az épület felől: épp jöttek ki az ajtón a huszonéves, többségében ázsiai utaskísérők. Dani ránézett az órájára, és örömmel nyugtázta, hogy ma kivételesen milyen pontos a személyzet. Ralph is megjelent – galléros pólót, rövidnadrágot és edzőcipőt vett fel a vacsorához. Kezet fogtak.

– Kik ezek a jó csajok? – utalt a hét lányra Dani, cseppet sem zavartatva magát, hogy ők is hallják.

– Fogalmam sincs – nevetett Ralph.

– Captain, hiszen mi vagyunk azok, a személyzet! Hát nem ismersz fel bennünket? – kérdezte kaján mosollyal az egyik Fülöp-szigeteki lány, játékosan az ujjára csavarva egy elszabadult tincset, miközben másik kézfeje végigsiklott piros ruháján.

– Valahogy kissé máshogy néztek ki.

– Sokkal rosszabbul! – vágta rá Ralph. Szerencsére a lányok értették a viccet.

– Na és mi a terv? – kérdezte Dani.

– A szállodától öt perc sétára van egy igazi thai étterem – mondta a lány. – Nem túl elegáns, de jó a kaja, a szabadban ülhetünk, és olcsó is.

Dani a román légiutas-kísérőhöz fordult.

– Mi van a többiekkel, Raluca?

A lánynak nyilván jólesett, hogy Dani emlékezett a nevére, mert kissé elpirult, és zavartan mosolygott.

– Páran már biztosan beájultak az ágyba. De veletek együtt pont elegen leszünk.

– Akkor menjünk, mert éhen halok! – Ralph elindult, a többiek követték.

Dani a szokásos ázsiai sült rizst, a nasi gorenget rendelte, hozzá egy üveg Bintang sört kért. A legtöbben helyi specialitásokat ettek: tom yum levest, pad thai tésztát, és rutinosan használták a pálcikát. Dani inkább villát kért a pincérhölgytől, ahogy Ralph is, aki majdnem szemközt ült vele, éppen a két Fülöp-szigeteki lány között. Dani korábban próbálta már a pálcikát, de idegen érzés volt, nem esett jól úgy az étel, így maradt a számára megszokott evőeszköznél.

A vidám asztaltársaságról eszébe jutott, hogy kezdetben mennyire nem tudta megkülönböztetni az ázsiai országok utaskísérőit. Mindenkit kínainak hitt. Mostanra már könnyedén felismerte, ki a koreai, thai, Fülöp-szigeteki, és ki az indiai. Európai a román lány mellett csak a macedón fiú volt, aki finom mozdulatokkal gesztikulált.

Ahogy figyelte a sokszínű társaságot, eszébe jutott, amikor egyszer a pekingi szállodából elindult három indiai utaskísérővel, hogy megnézzék a Nagy Falat. Egy idő után a taxiban felajánlotta, hogy nem muszáj miatta mindig angolul beszélgetniük. A lányok erre felnevettek. Amikor nagy sokára abba tudták hagyni, elárulták, hogy bár mindhárman Indiából származnak, nincs közös nyelvük. Indiában száznál is több nyelv, több ezer dialektus létezik, és a hindit sem tanítják mindenhol a kontinensméretű országban.

Amikor felvette a Qatar Airways, kevés volt a szimulátorhely Dohában. Ezért egy hónapra Szingapúrba küldték, az ottani Boeing-kiképzőközpontba. Egy élőzenés bárban ismerkedett meg Daóval, a vietnámi diáklánnyal. Mennyire furcsállotta, amikor a szállodában rizst kért reggelire…

Ahogy a képzés véget ért, Dani elköszönt tőle, visszament Dohába, és nagy sokára végre repülhetett a Boeing–777-esen. Ráadásul az első útja épp aznapra esett, amikor a Malév csődbe ment. Aznap reggel borzongás futott végig rajta: az első repülése a katari 777-essel pontosan egybeesett a Malév csődjével. Az öröm és a szomorúság furcsa kettőssége máig megérinti, amikor visszagondol erre az emlékre. Megmozgatta a vállát, és tudatosan visszairányította a jelenbe a gondolatait.