A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi: Restore Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2018

Fordította: Frei-Kovács Judit

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright © 2018 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2018, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-615-110-061-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Jodi Reamernek, aki mindig hitt bennem.

JULIETTE

Már nem riadok fel éjjel sikoltva. Nem vagyok rosszul a vér látványától. Nem rezzenek össze, amikor elsütök egy fegyvert.

És soha többé nem kérek bocsánatot, amiért túléltem valamit.

Mégis…

Megriadok, amikor hangos csattanással kitárul az ajtó. Erőt veszek magamon, nehogy felszisszenjek, majd sarkon fordulok, és a szokás hatalmától vezérelve a félautomata pisztoly markolatához kapok, amely kilóg az oldalamra csatolt fegyvertokból.

– J! Van egy kis gond.

Kenji résnyire szűkült szemmel mered rám, csípőre teszi a kezét, a pólója szorosan feszül a mellkasán. Ez a dühös Kenji. Az aggódó Kenji. Tizenhat napja vettük át a 45-ös szektort – pontosan ennyi idő telt el, amióta kineveztem magam a Regeneráció főparancsnokának –, és eddig minden csöndes. Nyugtalanítóan csöndes. Minden nap rettegéssel vegyes jókedvvel kelek fel, és idegesen várom, hogy végre megérkezzenek a hírnökök az ellenséges nemzetektől, akik kérdőre vonják a tekintélyemet, majd háborút üzennek nekünk – és úgy tűnik, végül elérkezett a pillanat. Így veszek egy mély lélegzetet, megropogtatom a nyakamat, és belenézek Kenji szemébe.

– Halljuk!

A barátom összeszorítja a száját, és a mennyezetre szegezi a tekintetét.

– Szóval… Először is, tudnod kell, hogy nem az én hibám, oké? Csak segíteni akartam.

Elbizonytalanodom, és értetlenül ráncolom a homlokomat.

– Micsoda?

– Úgy értem, eddig is tudtam, hogy őseggfejsége nagy drámakirálynő, de ez azért több mint nevetséges…

– Ne haragudj, de nem értem. Miről beszélsz? – Elveszem a kezemet a pisztolyról, érzem, ahogy a testem ellazul. – Ezek szerint, nem a háborúról van szó?

– A háborúról? Micsoda? J! Te egyáltalán nem figyelsz rám? A pasid odakint hisztériázik, és jobb lesz, ha befogod a száját, mielőtt én teszem meg.

Ingerülten kifújom a levegőt.

– Komolyan beszélsz? Már megint ez a képtelenség? Szent egek, Kenji! – Lecsatolom a hátamról a pisztolytáskát, és ledobom magam mögé, az ágyra. – Ezúttal mit műveltél?

– Látod? – Kenji vádlón rám szegezi a mutatóujját. – Látod, milyen hamar ítélkezel, hercegnő? Miért feltételezed, hogy én tettem valami rosszat? Miért én? – Karba teszi a kezét, és lehalkítja a hangját. – Tudod, egy ideje már beszélni akarok veled erről, mert komolyan úgy gondolom, hogy főparancsnokként senkivel nem kivételezhetsz, de úgy tűnik…

Kenji hirtelen mozdulatlanná dermed.

Megnyikordul az ajtó, és Kenji felvonja a szemöldökét; halk kattanás, és elkerekedik a szeme; fojtott mozdulat, és hirtelen egy pisztoly csöve nyomódik a tarkójához. Kenji rám mered, miközben újra meg újra azt tátogja: „pszichopata”.

A szóban forgó „pszichopata” rám kacsint onnan, ahol áll, és úgy mosolyog, mintha nem éppen pisztolyt szorítana a közös barátunk fejéhez. Sikerül elfojtanom a nevetést.

– Folytasd csak! – közli Warner, továbbra is mosolyogva. – Kérlek, fejtsd ki, hogyan vallott Juliette kudarcot vezetőként!

– Hékás! – Kenji felemeli a kezét, mintha megadná magát. – Egy szóval sem állítottam, hogy kudarcot vallott, oké? És úgy tűnik, kissé túlreagálod a dolgot…

Warner Kenji fejére koppint a fegyverével.

– Idióta!

Kenji megfordul, és kitépi a pisztolyt Warner kezéből.

– Mi a franc bajod van, ember? Azt hittem, haverok vagyunk.

– Azok voltunk – helyesel Warner hűvösen. – Amíg hozzá nem értél a hajamhoz.

– Te kértél meg, hogy vágjam le a hajadat…

– Egy szóval sem mondtam ilyet. Arra kértelek, hogy igazítsd meg a szélét.

– És pontosan azt tettem.

– Ez – mondja Warner, és megfordul, hogy szemügyre vehessem a kárt – nem megigazítás, te kétbalkezes félnótás!

Felszisszenek. Warner haja itt-ott be van vagdosva, néhol tenyérnyi foltok világítanak.

Kenji összehúzza magát, amikor végigméri a keze munkáját, aztán megköszörüli a torkát.

– Nos… – szól, és zsebre dugja a kezét. – Azt akarom mondani… Végül is, a szépség szubjektív dolog, ember.

Warner rászegez egy újabb pisztolyt.

– Hé! – kiáltja Kenji. – Nem azért jöttem ide, hogy folyton zaklassanak! – Rámutat Warnerre. – Nem erre fizettem be.

Warnernek villámot szór a szeme, így Kenji hátrálni kezd, majd kioson a szobából, mielőtt Warner bármi egyebet léphetne, aztán, éppen, amikor megkönnyebbülten felsóhajtok, bedugja a fejét az ajtón, és azt mondja:

– Amúgy szerintem tök cuki lett a frizurád.

Azzal Warner rácsapja az ajtót.

Hát, ez az én vadonatúj életem a Regeneráció főparancsnokaként.

Warner még mindig a becsapott ajtót bámulja, majd kifújja a levegőt. Látom, hogy ellazul a válla, és közben alaposan szemügyre vehetem Kenji katasztrofális művét. Warner sűrű, gyönyörű, aranyszőke haját – amely a szépsége elsődleges forrásának számított – összevissza nyirbálták a gondatlan kezek.

Kész csőd.

– Aaron! – szólok gyengéden.

Lehorgasztja a fejét.

– Gyere ide!

Megfordul, a szeme sarkából néz rám, mintha szégyenkezne valamiért. Arrébb tolom a fegyvereket az ágyon, hogy helyet csináljak neki magam mellett. Szomorú sóhajjal leroskad a matracra.

– Borzalmasan festek – mondja csöndesen.

Mosolyogva csóválom a fejemet, és megérintem az arcát.

– Miért hagytad, hogy levágja a hajadat?

Végül felnéz rám, zöld szemében értetlenség tükröződik.

– Te mondtad, hogy töltsek vele több időt.

Felnevetek.

– Ezért megengedted, hogy Kenji levágja a hajadat?

– Nem engedtem meg, hogy levágja a hajamat – morgolódik. – Ez csak egy – bizonytalanul keresi a szót – bajtársi gesztus volt a részemről. A bizalom jele, amit az én katonáim annyiszor gyakorolnak egymás között. Bár… – teszi hozzá, és elfordítja a fejét. – Nem mintha bármiféle tapasztalatom lenne a barátokozás terén.

– De mi barátok vagyunk, nem igaz? – kérdezem.

Erre elmosolyodik.

– És? – unszolom. – Ez jó dolog, ugye? Lassan megtanulod, hogyan legyél kedvesebb az emberekhez.

– De én nem akarok kedves lenni az emberekhez. Nem illik hozzám.

– Szerintem tökéletesen illik hozzád – jegyzem meg. – Én imádom, amikor kedves vagy.

– Ezt csak te látod így. – Már majdnem nevet. – De a kedvesség nekem egyáltalán nem megy könnyen, szerelmem. Türelmesnek kell lenned a fejlődésemmel kapcsolatban.

A tenyerembe veszem a kezét.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Velem tökéletesen kedves vagy.

Warner megrázza a fejét.

– Tudom, hogy megígértem, igyekszem kedvesebb lenni a barátaiddal, és továbbra sem hagyok fel a próbálkozással, de remélem, ez nem ringat abba a csalóka reménybe, hogy képes leszek véghez vinni a lehetetlent.

– Ezt hogy érted?

– Csak remélem, hogy nem okozok csalódást neked. Ha muszáj, talán valóban képes vagyok kipréselni magamból bizonyos fokú melegséget, de tudnod kell, hogy a legkevésbé sem szeretnék úgy bánni másokkal, ahogyan veled. Ez – mondja, és kettőnk közé mutat, a levegőbe – a kivétel egy nagyon szigorú szabály alól. – A számra szegezi a tekintetét, és a nyakamhoz emeli a kezét. – Ez – mondja gyengéden – nagyon, nagyon szokatlan.

Megdermedek.

Nem lélegzem, nem beszélek, nem gondolkodom.

Még alig ért hozzám, a szívem máris hevesen kalapál, megrohannak az emlékek, hullámokban törnek rám: ahogyan rám nehezedik a teste, a bőre íze, a forró érintése, ahogyan levegőért kapkod, és a dolog, amiket csak sötétben mond nekem.

Pillangók foglalják el az ereimet, de elhessegetem őket.

Ez az egész még olyan új, az érintése, a bőre, az illata, olyan új és olyan hihetetlen…

Warner elmosolyodik, és oldalra billenti a fejét. Utánozom a mozdulatát, majd egy lágy levegővétellel elnyílik az ajka, és megmerevedek, ég a tüdőm, az ujjam bizseregve vágyakozik az inge után, és azután, ami következik, amikor Warner így szól:

– Le kell borotválnom a hajamat.

Azzal elhúzódik tőlem.

Pislogok, de továbbra sem csókol meg.

– És őszintén remélem – teszi hozzá –, hogy amikor visszajövök, még mindig szeretni fogsz.

Felpattan, és elfordul tőlem, én pedig számolgatni kezdem az ujjaimon, hány férfit öltem meg eddig, és azon csodálkozom, milyen végtelenül keveset számít ez, amikor össze akarom szedni magam Warner jelenlétében.

Bólintok, amikor búcsút int, összeszedem a józan ítélőképességemet onnan, ahol elhagytam, hátrahanyatlok az ágyra, zúg a fejem a háború és a béke nehézségeitől.

Soha nem gondoltam, hogy egyszerű lesz vezetőnek lenni, de azt hiszem, ennél azért könnyebbnek hittem.

Minden pillanatban kétségek gyötörnek a döntéseimmel kapcsolatban. Dühítően meglepődöm, valahányszor egy katona követi az utasításaimat. És egyre jobban megrémülök attól, hogy még rengeteg embert meg kell ölnünk – meg kell ölnöm –, amíg ez a világ elcsendesedik. Bár azt hiszem, a legjobban éppen a csönd rémít meg.

Tizenhat napja.

Beszédeket tartottam arról, mi vár ránk, a jövőre vonatkozó terveinkről. Megemlékeztünk azokról, akiket elveszítettünk a csatákban, és ígéreteket tettünk, hogy véghez visszük a változásokat. Castle, a szavához hűen, máris keményen dolgozik, igyekszik megoldást találni a termelés vagy az öntözés problémájára, és ami mindennél fontosabb, arra, hogyan költöztethetnénk ki a civileket a lakókörletekből. Ám ezt a munkát csak lépésről lépésre lehet elvégezni, lassú és óvatos építkezéssel – a földért folytatott harc akár egy évszázadig is eltarthat. Azt hiszem, ezt mindannyian értjük. És ha csak a civilek miatt kellene aggódnom, nem is aggódnék annyira. De azért aggódom, mert pontosan tudom, hogy semmit nem hozhatunk helyre ezen a világon, ha az elkövetkező évtizedeket harccal kell töltenünk.

Ennek ellenére, felkészültem a harcra.

Egyáltalán nem ezt akarom, de boldogan vonulok a háborúba, ha ez kell a változáshoz. Csak azt kívánom, bárcsak egyszerű lenne. Ám jelen pillanatban a legfőbb problémám a legaggasztóbb.

A háborúhoz ellenség kell, márpedig úgy tűnik, én nem találok. Amióta tizenhat nappal ezelőtt homlokon lőttem Andersont, semmiféle ellenállással nem találkoztam. Senki nem próbált meg letartóztatni. Egy másik főparancsnok sem próbálta meg átvenni a helyemet. A kontinens további 554 szektorjából egyetlenegy sem akart függetlenedni, üzent háborút, vagy beszélt velem csúnyán. Senki sem tiltakozott, nem lázadtak fel az emberek. Valami különös oknál fogva a Regeneráció belement a játékba.

Belement a színlelésbe.

És ez rettenetesen nyugtalanít.

Különös patthelyzetbe kerültünk, semleges helyzetbe ragadtunk, amikor olyan eltökélten szeretnék többet tenni. A 45-ös szektor lakóiért, Észak-Amerikáért és az egész világért. Ám ez a furcsa csönd mindannyiunkat kibillent az egyensúlyából. Teljesen biztosak voltunk abban, hogy Anderson halálával a többi főparancsnok felkerekedik, összeszedik csapataikat, hogy megsemmisítsenek bennünket, hogy megsemmisítsenek engem. Ám ehelyett a világ vezetői kinyilvánították, milyen jelentéktelennek tartanak bennünket: levegőnek néznek, ahogyan az ember ügyet sem vet egy bosszantó légyre, üvegbe zárnak, ahol szabadon zümmöghetünk, törött szárnyunkat a falakhoz csapva, amíg el nem fogy az oxigén. Hagyják, hogy a 45-ös szektor azt tegye, amit akar; beavatkozás nélkül hagyták, hogy kikiáltsuk az autonómiát, és ellenőrzésünk alá vonjuk a szektorunk infrastruktúráját. Minden más szektor – és minden más ember – úgy tesz, mintha az égvilágon semmi nem változott volna. A lázadásunk vákuumba került. Az azt követő győzelmünk pedig olyan aprócska történésnek számít, mintha nem is létezne.

Ezek az idegtépő játszmák.

Castle mindig meglátogat, és tanácsokkal lát el. Azt javasolta, hogy legyek kezdeményező. Azt mondta, ahelyett, hogy idegesen, védekezésre berendezkedve várok, nekem kell megtennem az első lépést. Előállni egy követeléssel, helyet foglalni az asztaluknál. Megkísérelni szövetségeket kötni, mielőtt támadásba lendülnék. Kapcsolatba lépni a világ másik öt főparancsnokával.

Mert lehet, hogy én beszélhetek Észak-Amerika nevében, de mi lesz a világ többi részével? Mi lesz Dél-Amerikával? Európával? Ázsiával? Afrikával? Óceániával?

Castle azt mondta, szervezzek a vezetőknek egy nemzetközi konferenciát.

Beszélgessünk.

Azt mondta, a béke legyen az elsődleges cél.

– Biztosan majd’ megpusztulnak a kíváncsiságtól – mondta. – Egy tizenhét éves lány átveszi a hatalmat Észak-Amerika fölött? Egy tinédzser végez Andersonnal, és kinevezi magát a kontinens vezetőjének? Ms. Ferrars! Bizonyára tudja, hogy jelen pillanatban igen nagy hatalom összpontosul a kezében. Kovácsoljon belőle előnyt!

– Hogyan? – kérdeztem döbbenten. – Miféle hatalmam lenne?

Castle felsóhajtott.

– Minden kétséget kizáróan igen bátor a korához képest, de sajnálattal látom, hogy a fiatalságával elengedhetetlenül együtt jár a tapasztalatlanság. Megpróbálom egyszerűen felvázolni: ön emberfeletti erővel rendelkezik, a teste csaknem legyőzhetetlen, halálos az érintése, mindössze tizenhét év áll ön mögött, és egyes-egyedül leszámolt ennek a nemzetnek a zsarnokával. És még kétségei vannak afelől, hogy képes lenne megfélemlíteni a világot?

Meg kellett hajolnom az érvelése előtt.

– Régi rossz szokások, Castle – mondtam csöndesen. – Természetesen igaza van.

Castle egyenesen rám szegezte a tekintetét.

– Meg kell értenie, hogy az ellenségei részéről tapasztalt egyhangú, kollektív hallgatás nem véletlen egybeesés eredménye. Biztosan kapcsolatba léptek egymással, és biztosan megegyeztek, hogy ezt a taktikát követik, mert arra várnak, hogy mi lesz a következő lépése. – Megrázta a fejét. – Arra várnak, hogy mit tesz most. És, könyörgöm, bölcsen gondolja meg!

Így hát, tanulok.

Megfogadtam a javaslatát, és három nappal ezelőtt Delalieu segítségével üzenetet küldtem, hogy kapcsolatba lépjek a Regeneráció öt másik főparancsnokával. Meghívtam őket ide, a 45-ös szektorba, egy nemzetközi találkozóra a jövő hónapban.

Mindössze tizenöt perccel azelőtt, hogy Kenji berontott a szobámba, megkaptam az első választ.

Óceánia igent mondott.

Nem tudom biztosan, hogy ez mit jelent.

WARNER

Mostanában nem vagyok önmagam.

Az igazat megvallva, már olyan régóta érzek így, hogy néha komolyan elgondolkodom, talán soha nem is ismertem magam. Farkasszemet nézek a tükörképemmel, a hajnyíró halk zümmögése visszhangzik a fürdőszobában. Nem sok fény világítja meg a tükörképemet, de így is látom, hogy fogytam. Beesett az arcom; kerekebb lett a szemem; kiáll az arccsontom. Gyászos, de gépies mozdulatokkal megszabadulok a hajamtól, a hiúságom maradéka is a lábam elé hull.

Apám halott.

Lehunyom a szemem, és felkészítem magam a kellemetlen szorításra a mellkasomban, a gép még mindig duruzsol az összeszorított kezemben.

Apám halott.

Csak két hete ölték meg, kétszer homlokon lőtte az, akit szeretek. Szívességet tett azzal, hogy megölte. Bátrabb volt nálam, meghúzta a ravaszt, amit én soha nem tudtam megtenni. Apám egy szörnyeteg volt. Rosszabbat érdemelt volna.

És mégis…

Ez fáj.

Beszívom a levegőt, és kinyitom a szememet, hálás vagyok, hogy egyedül lehetek, valahogy hálás vagyok, amiért lemetszhetek valamit magamból. Valami különös katarzis tölt el.

Anyám halott, gondolom, miközben végighúzom a koponyámon a villanyborotvát. Apám is halott, gondolom, miközben a hajam a földre hull. Minden, ami voltam, minden, amit tettem, minden, ami vagyok az ő cselekedeteikből vagy éppen nem cselekvésükből formálódott.

Így most azt kérdezem magamtól: ki vagyok, ha ők már nem léteznek?

Leborotváltam a fejemet, lekapcsolom a gépet, ráteszem a tenyeremet a lemetszett hiúságomra, továbbra is igyekszem megismerni a férfit, aki lettem. Öregnek és nyugtalannak érzem magam, a szívem és az eszem még a háborúban maradt. Az utolsó szavak, amelyeket az apámnak mondtam…

– Szia!

Felgyorsul a szívverésem, miközben sarkon fordulok, azonnal felöltöm a hanyagság álarcát.

– Szia! – válaszolom, és ráveszem a végtagjaimat, hogy csillapodjanak le, miközben lesöpröm a vállamról a maradék tincseket.

Juliette engem néz a hatalmas szemével, gyönyörű, és aggódik.

Eszembe jut, hogy mosolyognom kell.

– Hogy festek? Remélem, nem túl rémes.

– Aaron! – mondta csöndesen. – Jól vagy?

– Remekül – felelem, és újra a tükörbe nézek. Végigsimítok a puha, tüskés, egycentis hajamon, azon csodálkozom, miért festek a hajvágástól szigorúbbnak és hűvösebbnek. – Bár be kell vallanom, hogy nem nagyon ismerek magamra – teszem hozzá, és megpróbálok felnevetni. A fürdőszoba közepén állok egy szál bokszeralsóban. Soha nem voltam még ilyen karcsú; soha nem látszottak ilyen hangsúlyosan az izmok éles körvonalai; és a testem nyerseségéhez most durva haj is párosul, ami csaknem civilizálatlan külsőt kölcsönöz – és ez annyira én vagyok, hogy el kell fordítanom a fejemet.

Juliette most már közvetlenül előttem áll.

A csípőmre teszi a kezét, és maga felé húz; kicsit megbotlok, amikor előrelépek.

– Mit csinálsz? – kérdezem, de amikor a szemébe nézek, gyengédséget és aggodalmat látok. Valami feloldódik bennem. Ellazul a vállam, és magamhoz húzom, közben veszek egy mély lélegzetet.

– Mikor fogunk beszélni róla? – kérdezi a mellkasomhoz simulva. – Mindenről. Arról, ami történt.

Összerezzenek.

– Aaron?

– Jól vagyok – hazudom. – Csak a hajam miatt van.

– Tudod, hogy nem erről beszélek…

Elfordítom a fejemet, bámulom a semmit. Egy pillanatig egyikünk sem szól.

Végül Juliette töri meg a csöndet.

– Haragszol rám? – suttogja. – Amiért lelőttem?

Kővé dermed a testem.

Juliette-nek elkerekedik a szeme.

– Nem, nem – vágom rá sietve, és komolyan is gondolom. – Természetesen, erről szó sincs.

Juliette felsóhajt.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tisztában vagy vele, de teljesen természetes, hogy gyászolod az apádat, még akkor is, ha rettenetes ember volt. Tudod ezt? – Felpillant rám. – Nem vagy gép.

Visszanyelem a torkomat szorító gombócot, és lágyan kibontakozom az öleléséből. Arcon csókolom, és egy másodpercre elidőzöm a puha bőrnél.

– Le kell zuhanyoznom.

Juliette úgy néz ki, mint akinek összetört a szíve, és össze van zavarodva, de nem tudom, mi mást tehetnék. Nem arról van szó, hogy nem szeretek a társaságában lenni, de jelen pillanatban kétségbeesetten vágyom a magányra, és nem tudom, hol találhatnék rá.

Ezért lezuhanyozom. Fürdőket veszek. Hosszú sétákra indulok.

Sokszor folyamodom ilyesféle megoldásokhoz.

Mire végül ágyba bújok, Juliette már alszik.

Meg akarom érinteni, magamhoz húzni a lágy, meleg testét, de teljesen megbénultam. Ettől a rémes félgyásztól bűnrészesnek érzem magam a sötétségben. Aggódom, hogy a szomorúságomat úgy értelmeznék, hogy helyeslem apám választásait – a puszta létezését –, és ebben a tekintetben egyáltalán nem akarok okot adni a félreértésre, ezért nem vallhatom be, hogy gyászolom, hogy a legkevésbé is érdekel annak a szörnyszülöttnek az elvesztése, aki felnevelt. És mivel képtelen vagyok egészséges cselekvésre, jéggé dermedek, mint egy érző kő az apám halála által kijelölt út szélén.

„Mérges vagy rám? Amiért lelőttem?”

Gyűlöltem őt.

Olyan heves gyűlöletet éreztem iránta, amit azóta sem tapasztaltam. De azóta rájöttem, hogy az őszinte utálat tüze nem éghet a szeretet oxigénje nélkül. Nem bánthatok, és nem gyűlölhetek annyira, ha valaki érdektelen a számomra.

És mindig is ez, az apám iránti viszonzatlan szeretetem, volt a gyenge pontom. Ezért fekszem most itt, fulladozva a bánatban, amelyről soha nem beszélhetek, miközben a sajnálat felemészti a szívemet.

Árva lettem.

– Aaron? – suttogja Juliette, és visszazökkenek a jelenbe.

– Igen, szerelmem?

Álmosan oldalra fordul, és a fejével megböki a karomat. Minden szomorúságom ellenére elmosolyodok, amikor felemelem, hogy helyet csináljak neki mellettem. Fürgén betölti az űrt, a nyakamba fúrja a fejét, és az egyik karját átveti a derekamon. Lehunyom a szemem, mintha imádkoznék. A szívem újra dobogni kezd.

– Hiányzol – mondja, olyan halkan, hogy alig értem.

– Itt vagyok – felelem, és gyengéden megérintem az arcát. – Itt vagyok melletted, szerelmem.

De Juliette megrázza a fejét. Hiába húzom még közelebb magamhoz, még elalvás közben is csak rázza a fejét.

Arra gondolok, hogy talán nem is téved.

JULIETTE

Ma reggel egyedül reggelizek – egyedül, de nem magányosan.

Az étkező tele van ismerős arcokkal, mindannyian igyekszünk pótolni valamit: alvást, munkát, félig befejezett beszélgetéseket. Az itteni energiaszint mindig az elfogyasztott koffein mennyiségétől függ, és jelen pillanatban meglehetősen csöndes a hely.

Brendan, aki egész reggel ugyanazt a kávét dédelgeti, észrevesz, és integet. Visszaintek. Ő az egyetlen közülünk, akinek valójában nincs szüksége koffeinre; a különleges adottsága, amellyel képes elektromos energiát termelni, egyúttal úgy működik a teste számára, mint egy tartalékgenerátor. Maga a megtestesült áradás. Mintha a tejfölszőke haja és a jeges kék szeme is sajátos energiát sugározna, még a terem túlsó végéből is. Lassan kezdem azt hinni, hogy Brendan főként a Winston iránti szolidaritásból tartja fenn a látszatot a kávés csészével, aki valószínűleg nem élné túl koffein nélkül. Ők ketten mostanában elválaszthatatlanok – még akkor is, ha Winston időnként neheztel Brendanre a természetes derűlátása miatt.

Sok mindenen mentek át együtt. Ahogyan mindannyian.

Brendan és Winston Aliával ülnek egy asztalnál, aki előtt nyitva fekszik a vázlatfüzete. Kétség sem fér hozzá, hogy valami új és lenyűgöző dolgot tervez, ami a segítségünkre lehet a csatákban. Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy megmozduljak, máskülönben biztosan csatlakoznék hozzájuk; ehelyett azonban az asztalra könyökölök, megtámasztom az államat, így nézegetem a barátaim arcát, és elönt a hála. Ám a Brendan és Winston arcán látható hegek olyan időbe repítenek vissza, amelyre nem szívesen emlékszem – abba az időbe, amikor azt hittük, elveszítjük őket. Amikor két másik társunkat el is veszítettük. És hirtelen a gondolataim túl komornak bizonyulnak a reggelihez. Ezért elkapom a tekintetemet. Dobolni kezdek az ujjammal az asztalon.

Úgy volt, hogy Kenjivel reggelizem – így kezdődnek a munkanapjaink –, ezért nem vettem magamnak tányért. Ám, sajnálatos módon, késik, nekem pedig korog a gyomrom. A teremben mindenki a habkönnyű palacsintát falatozza, ami mennyeien néz ki. Minden étel ínycsiklandó: a minikancsókban aranyló juharszirup; a halmokban gőzölgő reggeli sült krumpli; a kis tálkákban felszolgált, frissen vágott gyümölcs. Ha más előnyünk nem is származott belőle, azzal, hogy megöltük Andersont, és átvettük a 45-ös szektort, legalább sokkal finomabb reggelik közül választhatunk. Bár az hiszem, mi vagyunk az egyetlenek, akik értékelik a minőségbeli javulást.

Warner soha nem reggelizik velünk. Soha nem hagyja abba a munkát, még azért sem, hogy egyen. A reggeli csak egy újabb társas esemény a számára, így általában Delalieu-vel kettesben fogyasztja el, bár nem vagyok benne biztos, hogy valamit is eszik. Úgy tűnik, Warner egyáltalán nem lel élvezetet az evésben. Számára az étel csak üzemanyag – szükséges és legnagyobbrészt idegesítő –, amelyre a testének szüksége van ahhoz, hogy működjön. Egyszer, mialatt ebédidőben belefeledkeztünk valami papírmunkába, kitettem elé a tányérra egy csokis kekszet, csak hogy megnézzem, mi történik. Warner felpillantott rám, majd vissza, a munkájára, elsuttogott egy „köszönöm”-öt, majd késsel és villával elfogyasztotta a kekszet. Nem úgy tűnt, mintha ízlene neki. Mondanom sem kell, hogy ez a tulajdonsága szöges ellentétben áll Kenjivel, aki imád enni, és később elárulta nekem, hogy miközben nézte, ahogy Warner eszi azt a kekszet, sírhatnékja támadt.

És ha már Kenjiről van szó, kissé különös, hogy nem jön, és lassan kezdek aggódni. Éppen harmadjára akarom megnézni az időt, amikor hirtelen felbukkan az asztalom mellett Adam, aki meglehetősen nyugtalannak tűnik.

– Szia! – köszönök, kissé túl hangosan. – Mi a helyzet?

Adam és én beszéltünk már ugyan néhányszor az elmúlt két hétben, de mindig véletlenül. Elég annyi hozzá, hogy Adamnek meglehetősen szokatlan érzés lehet szándékosan elém állni, és ezen annyira meglepődöm, hogy alig veszem észre, ami olyan szembeötlő: rémesen néz ki.

Nyúzott. Zilált. Többről van szó, mint hogy kicsit kimerült. Az igazat megvallva, ha nem ismerném jobban, azt hinném, sírt. De remélem, nem a kudarcot vallott kapcsolatunk miatt.

Mégis, a régi berögződés azonnal működésbe lép, és múltba vesző húrokat pendít meg a szívemben.

Egyszerre szólalunk meg:

– Jól vagy? – kérdezem.

– Castle beszélni akar veled – mondja.

– Castle téged küldött el értem? – hökkenek meg, és azonnal megfeledkezem az érzelmekről.

Adam megvonja a vállát:

– Azt hiszem, éppen a megfelelő pillanatban sétáltam el a szobája előtt.

– Értem. – Megpróbálok mosolyogni. Castle próbálja elsimítani a dolgot Adam és köztem; nem szereti a feszültséget. – Azt mondta, most azonnal látni szeretne?

– Igen – feleli Adam, és zsebre dugja a kezét. – Most rögtön.

– Rendben – felelem, de az egész helyzet olyan kínos. Adam csak áll ott, amíg összeszedem a holmimat, és legszívesebben közölném vele, hogy menjen el, és ne bámuljon, hogy ez az egész olyan fura, hiszen évezredekkel ezelőtt szakítottunk, és a kapcsolatunk is olyan fura volt, mert ő tette furává, de ekkor rádöbbenek, hogy nem engem bámul. A padlóra szegezi a tekintetét, mintha odaragadt volna, belefeledkezve a gondolataiba.

– Jól vagy? – kérdezem ismét, ezúttal gyengédebben.

Adam riadtan felkapja a fejét.

– Tessék? Micsoda? Ó, igen, remekül vagyok. Nem tudod, hogy… – Megköszörüli a torkát, és körülnéz az étkezőben. – Nem tudod véletlenül…

– Mit?

Adam hintázni kezd a talpán, és továbbra is a reggelizőket nézegeti.

– Warner soha nem jön le reggelizni, ugye?

Felvonom a szemöldökömet.

– Warnert keresed?

– Micsoda? Nem. Csak gondolkodom. Soha nincs itt. Tudtad ezt? Elég különös.

Értetlenül meredek rá.

Nem szól semmit.

– Azért nem olyan különös – mondom lassan, Adam arcát fürkészve. – Warnernek nincs ideje arra, hogy velünk reggelizzen. Folyton dolgozik.

– Ó! – szól Adam, mintha a szó teljesen lesújtotta volna. – Ez rémes.

– Valóban? – kérdezem, és borúsan ráncolom a homlokomat.

De úgy tűnik, Adam meg sem hallja, amit mondok. Odakiált Jamesnek, aki félretolja a reggelizőtálcáját, aztán az étkező közepén találkoznak, és együtt távoznak.

Fogalmam sincs, mit csinálnak egész nap. Még soha nem kérdeztem.

Kenji távollétének rejtélye azonnal megoldódik, amint bekukkantok Castle ajtaján: mindketten itt vannak, valamin törik a fejüket.

Az udvariasság kedvéért kopogok a nyitott ajtón.

– Üdv! Látni akart?

– Igen, igen, Ms. Ferrars – feleli buzgón Castle. Felpattan a székéről, és betessékel. – Kérem, foglaljon helyet! És ha megtenné, hogy becsukja az ajtót – mondja, és a hátam mögé mutat.

Azonnal elfog a nyugtalanság.

Bizonytalanul belépek Castle hevenyészett irodájába, és Kenjire pillantok, akinek az üres arca egyáltalán nem segít eloszlatni a félelmeimet.

– Mi történt? – kérdezem, aztán Kenjihez fordulok: – Miért nem jöttél le reggelizni?

Castle int, hogy üljek le.

Úgy teszek.

– Ms. Ferrars! – szól. – Kapott híreket Óceániából?

– Tessék?

– A válaszüzenet. Megkapta az első kedvező válaszüzenetét, nem igaz?

– De – mondom lassan. – De erről még senkinek nem kellene tudnia. Kenjinek is reggeli közben akartam elmesélni…

– Mindenki tudja – szakít félbe Castle. – Mr. Warner biztosan tudja. És Delalieu hadnagy is.

– Micsoda? – Kenjire pillantok, aki megvonja a vállát. – Hogy lehetséges ez?

– Ms. Ferrars, nyilvánvaló, hogy minden levelezését követik.

Elkerekedik a szemem.

– Micsoda?

Castle ingerülten legyint.

– Minden az időzítésen múlik, ezért ha lenne olyan szíves, én…

– Miféle időzítésen? – kérdezem idegesen. – Hogyan segíthetnék önnek, ha azt sem tudom, miről beszél?

Castle két ujjával összecsípi az orrnyergét.

– Kenji! – szól hirtelen. – Magunkra hagynál bennünket?

– Persze. – Kenji felpattan, és mókásan tiszteleg, majd elindul az ajtó felé.

– Várj! – szólok utána, és megragadom a karját. – Mi folyik itt?

– Fogalmam sincs, kölyök. – Kenji felnevet, és lerázza magáról a kezemet. – Nekem nem emiatt a beszélgetés miatt fáj a fejem. Castle azért hívott ide, hogy a tehenekről beszéljünk.

– Tehenekről?

– Igen, tudod – mondja, és felvonja az egyik szemöldökét. – Marhákról. Megkért, hogy végezzek felderítést több száz hektárnyi területen, amely kívül esik a Regeneráció radarjain. Rengeteg tehenet találtam.

– Ez izgalmas.

– Valóban az. – Kenjinek felragyog a szeme. – A metán miatt egészen könnyű felkutatni őket. Az ember elcsodálkozik, miért nem tettek semmit, hogy…

– Metán? – kérdezem zavartan. – Az nem egy gáz?

– Látom, nem sok mindent tudsz a tehéntrágyáról.

Erre inkább nem mondok semmit.

– Szóval, azért nem jöttél reggelizni, mert tehénkakit kerestél?

– Nagyjából.

– Nos, ez legalább magyarázatot ad a szagra.

Eltart egy pillanatig, amíg Kenjinek leesik a tantusz, de amikor megérti a poént, a mutatóujjával finoman megkopogtatja a homlokomat.

– Ugye, tudod, hogy egyenesen a pokolba kerülsz?

Szélesen elmosolyodom.

– Később találkozunk? Még hátravan a reggeli sétánk.

Kenji felmordul.

– Ugyan már! – nógatom. – Ezúttal mókás lesz, megígérem.

– Ja, nagyon mókás. – Kenji forgatja a szemét, majd elfordul tőlem, és újra két ujjal szalutál Castle-nek. – Később találkozunk, uram.

Castle ragyogó mosollyal az arcán biccent neki.

Eltart egy percig, amíg Kenji végül kilép az ajtón, és becsukja maga mögött, de amint ez megtörténik, Castle arca teljesen megváltozik. Nyoma sincs a könnyed mosolynak és a buzgó tekintetnek. Most, hogy kettesben maradtunk, kissé megtörtnek látszik, és jóval komolyabbnak. Talán rémültnek.

És azonnal a tárgyra tér.

– Mi állt abban az üzenetben, amikor megérkezett? Szerepelt benne valami emlékezetes részlet?

– Nem – felelem elgondolkodva. – Nem tudom. De ha figyelik a levelezésemet, nem kellene tudnia a választ?

– Természetesen, nem. Ugyanis, nem én figyelem a leveleit.

– Akkor, kicsoda? Talán Warner?

Castle rám néz.

– Ms. Ferrars! Van valami egészen szokatlan ebben az üzenetben. – Egy pillanatra habozik. – Különösen, hogy ez az első, és eddig egyetlen válasz.

– Oké – mondom zavartan. – És mi olyan szokatlan benne?

Castle a kezét tanulmányozza. Aztán a falat.

– Mit tud Óceániáról?

– Nagyon keveset.

– Mégis milyen keveset?

Megvonom a vállamat.

– Meg tudom mutatni a térképen.

– És nem járt még ott?

– Komolyan kérdezi? – mordulok fel, és hitetlenkedve rámeredek. – Természetesen, nem. Nem jártam sehol, nem emlékszik? A szüleim kivettek az iskolából. Keresztülnyomtak a rendszeren, és végül bezártak egy elmegyógyintézetbe.

Castle vesz egy mély lélegzetet. Lehunyja a szemét, majd csöndesen azt mondja:

– Volt bármi különös abban az üzenetben, amelyet Óceánia főparancsnokától kapott?

– Nem – felelem. – Nem igazán.

– Nem igazán?

– Talán kicsit informális volt. De nem hinném, hogy ez…

– Informális? Ezt hogy érti?

A levegőbe meredek, megpróbálok visszaemlékezni.

– Nagyon rövid üzenet volt. Mindössze annyi állt benne, hogy „alig várom, hogy láthassam”, de aláírás nélkül.

– Alig várom, hogy láthassam? – Castle hirtelen zavartnak tűnik.

Bólintok.

– Nem alig várom, hogy megismerhessem, hanem alig várom, hogy láthassam.

Újra bólintok.

– Mint mondtam, kissé közvetlen a hangnem, de legalább udvarias. És úgy hiszem, a körülmények tekintetében ez jó jelnek számít.

Castle gondterhelten felsóhajt, miközben megfordul a széken. Most összekulcsolja a kezét az álla alatt. A profilja éles vonásait figyelem, amikor végül csendesen megszólal:

– Ms. Ferrars! Mennyit mesélt önnek Mr. Warner Regenerációról?

WARNER

Egyedül ülök a konferenciateremben, és elgondolkodva végigsimítok az új frizurámon, amikor Delalieu megérkezik. Egy kávés kocsit húz maga után, és látom azt a jellegzetes, szelíd és reszketeg mosolyt, amire mindig számíthatok. Mostanában többet dolgozunk, mint valaha; szerencsére, soha nincs időnk megbeszélni a közelmúltban történt kellemetlen eseményeket, és kétlem, hogy valaha is lesz.

És ezért örökké hálás leszek.

Ez egy biztonságos hely a számomra Delalieu-vel, ahol úgy tehetek, mintha alig változott volna az életem.

Továbbra is parancsnok vagyok, és a 45-ös szektor katonáinak vezetője; továbbra is az a kötelességem, hogy megszervezzem és vezessem azokat, akik segítenek majd nekünk szembeszállni a Regeneráció megmaradt erőivel. És ezzel a szereppel felelősség is jár. Rengeteg átszervezésre van szükség, mielőtt összehangolnánk a következő lépéseinket, és Delalieu nélkülözhetetlenül fontos ezekhez a törekvésekhez.

– Jó reggelt, uram!

Biccentek, miközben mindkettőnknek tölt egy kávét. Delalieu hadnagy, így nem kellene reggelente kitöltenie magának a kávéját, de jobban szeretjük, ha kettesben lehetünk.

Belekortyolok a fekete italba – nemrégiben tanultam meg élvezni a keserű ízét –, és hátradőlök a székemen.

– Határidők?

Delalieu megköszörüli a torkát.

– Igen, uram. – Sietősen megfordítja a csészét a csészealjban, így kilöttyen egy kevés kávé. – Ma reggel meglehetősen sok van, uram.

Kérdőn ránézek.

– Az új parancsnoki központ építése jól halad. Azt várják tőlünk, hogy az elkövetkező két hétben minden apró részletet befejezzünk, de a hálószobáknak holnapra beköltözhetőnek kell lenniük.

– Jó. – Az új csapatom, Juliette felügyelete alatt, már sok embert foglal magába, így számos osztályt kell irányítanunk, és Castle kivételével, aki kapott egy apró irodát az emeleten, eddig mindannyian az én személyes edzőtermemet használták központi főhadiszállásnak. És bár ez kezdetben praktikus elképzelésnek tűnt, az edzőtermemet kizárólag a személyes lakosztályomon keresztül lehet megközelíteni, és most, hogy az emberei szabadon élnek a bázison, gyakran bejelentés nélkül ki-be mászkálnak a szobáimban.

És mondanom sem kell, hogy ez az őrületbe kerget.

– És mi van még?

Delalieu rápillant a listájára, és azt mondja:

– Végül sikerült megszereznünk az apja aktáit, uram. Ennyi időre volt szükség, hogy megtaláljuk, és helyreállítsuk a nagy részét, de a szobájában hagytam a dobozokat, hogy kinyithassa őket a szabadidejében. Arra gondoltam – Delalieu megköszörüli a torkát –, talán szívesen átnézné a megmaradt személyes jellegű iratait, mielőtt az új főparancsnokunkhoz kerülnének.

Súlyos, hűvös rettegés önt el.

– Attól tartok, elég sok anyagról van szó – folytatja Delalieu. – Az összes mindennapi papírmunkája. Minden beszámoló, amit valaha írt. Még néhány személyes jellegű naplóbejegyzését is sikerült azonosítanunk. – Delalieu elbizonytalanodik. Aztán, olyan hangon, melyet egyedül én tudok megfejteni, hozzáteszi: – Remélem, hogy ezek a jegyzetek valamiképpen a hasznára válnak.

Felemelem a fejemet, és belenézek Delalieu szemébe. Aggodalmat látok.

– Köszönöm – mondom csöndesen. – Már majdnem elfelejtettem.

Kínos csönd telepedik ránk, egy pillanatra egyikünk sem tudja, mit mondjon. Még mindig nem beszéltünk az apám haláláról. Delalieu vejének haláláról. A halott lánya, vagyis az anyám borzalmas férjéről. Soha nem hozzuk szóba a tényt, hogy Delalieu a nagyapám. Hogy apából már csak ő maradt nekem ezen a világon.

Egyáltalán nem szoktunk ilyesmiről beszélni.

Ezért Delalieu kissé vontatott, természetellenes hangon megpróbálja újra felvenni a beszélgetés fonalát.

– Biztos vagyok benne, hogy már hallott róla, uram, hogy Óceánia részt kíván venni a találkozón, melyet az új főparancsnokunk…

Bólintok.

– Ám a többiek – folytatja, ezúttal már árad belőle a szó – nem válaszolnak, amíg nem beszélnek önnel, uram.

Ennek hallatán alig észrevehetően elkerekedik a szemem.

– Mindannyian… – Delalieu ismét megköszörüli a torkát. – Mint tudja, mindannyian régi barátai a családnak, ezért…

– Igen – suttogom. – Persze.

Elkapom a tekintetemet, a falra meredek. Nyugtalanul összeszorítom az állkapcsomat. Titokban számítottam erre. De két hét hallgatás után végül kezdtem abban reménykedni, hogy továbbra is süketnek tettetik magukat. Nem jelentkezett apám egyetlen régi barátja sem, senki nem nyilvánította részvétét, nem kaptam fehér rózsákat vagy táviratokat. Régen napi levelezésben álltunk, ám most nem érkezett semmi azoktól a családoktól, akiket gyerekkoromban jól ismertem, és már azt hittem, kegyesen és boldogan, hogy végleg elszigetelődtem tőlük.

De úgy tűnik, nem ez a helyzet.

Úgy tűnik, az árulás nem elég súlyos bűn ahhoz, hogy békén hagyjanak. Úgy tűnik, az apám naponta küldött hírnökei hiába számoltak be „a kísérlettel kapcsolatos groteszk megszállottságomról”, ez sem volt elég, hogy kizárjanak a csoportból. Apám imádott hangosan panaszkodni, imádta megosztani a régi barátaival a számtalan dolgot, amit megvetett vagy helytelenített bennem, azokkal az emberekkel, akik még élnek, és személyesen ismerték. És minden áldott nap megalázott mások előtt. Az egész világomat, a gondolataimat és az érzéseimet is olyan jelentéktelennek állította be. Szánalmasnak. És minden áldott nap számoltam a bejövő leveleimet, mert ezek a régi barátok terjengős sorokban könyörögtek, hogy lássam az „okot”, így hívták. Hogy emlékezzek rá, ki vagyok. Hogy ne hozzam kellemetlen helyzetbe a családomat. Hogy hallgassak az apámra. Hogy nőjek fel végre, legyek férfi, és ne siránkozzak a beteg anyám miatt.

Nem, ezek a kötelékek túl szorosnak bizonyulnak.

Lehunyom a szemem, hogy elhessegessem az arcokat, a gyermekkorom emlékeit, és közlöm:

– Mondd meg nekik, hogy majd tartjuk a kapcsolatot!

– Erre nem lesz szükség, uram.

– Tessék?

– Ibrahim gyerekei már úton vannak.

Olyan gyorsan történik: hirtelen megbénulnak a végtagjaim.

– Hogy érted ezt? – kérdezem, alig sikerül megőriznem a nyugalmamat. – „Úton” hova? Ide?

Delalieu bólint.

Elönt a forróság, olyan hirtelen, hogy észre sem veszem, hogy felálltam, amíg meg nem kell kapaszkodnom az asztal szélében.

– Hogy merészelik? – kérdezem, kétségbeesetten próbálok kapaszkodni az önuralmamba. – Ezzel teljességgel semmibe vesznek… Hogy mindenre feljogosítva érzik magukat…

– Igen, uram. Megértem, uram – mondja Delalieu, aki ismét rémültnek látszik. – Csak, mint tudja, ez a szokás a főparancsnokok családjai között. Hagyomány. Ha visszautasítom őket, azt nyílt ellenségességnek vették volna, és a főparancsnok asszony azt az utasítást adta, hogy amennyire lehet, legyen diplomatikus, ezért úgy gondoltam… Nagyon sajnálom, uram!

– Ő nem tudja, kikkel van dolga – jegyzem meg élesen. – Ezek az emberek nem ismerik a diplomáciát. Az új főparancsnokunknak talán erről nincs tudomása, de – folytatom inkább felzaklatva, mint mérgesen – te igazán tudhatnád. Még a háború is megérné, hogy ezt elkerülhessük.

Nem nézek fel, nem akarom látni az arcát, amikor remegő hangon azt mondja:

– Rettenetesen sajnálom, uram.

Valóban régi hagyományról volt szó.

A szabadon utazgatás joga olyan gyakorlatnak számít, amely réges-régóta működik. A főparancsnoki családokat mindig szívesen látták egymás földjén, nem kellett hozzá meghívás. Amíg a mozgalom és a gyerekek is fiatalok voltak, a családjaink szorosan összetartottak. És most ezek a családok – és a gyerekeik – uralkodnak a világban.

Sokáig ebből állt az életem. Keddenként játékdélután Európában, péntekenként vacsora Dél-Amerikában. És a szüleink elmebetegek voltak. Mindannyian.

Csak olyan barátaim voltak, akik még az enyémnél is őrültebb családban éltek. Soha többé nem akarok találkozni velük.

És mégis…

Szent egek! Figyelmeztetnem kell Juliette-et.

– Ami a civilek ügyét illeti – folytatja a mondandóját Delalieu –, értekeztem Castle-lel a kéréséről, uram, hogyan lehetne őket a leghatékonyabban kiköltöztetni a lakókörletekből…

Ám a reggeli megbeszélésünk további része homályba vész.

Amikor végül sikerül kiszabadulnom Delalieu árnyékából, egyenesen visszamegyek a lakosztályomba. Juliette ilyenkor általában itt van, és remélem, hogy még elcsípem, hogy figyelmeztethetem, mielőtt késő lenne.

Ám út közben feltartóztatnak.

– Ó! Ööö… Szia!

Zavartan felnézek, és megtorpanok. Enyhén elkerekedik a szemem.

– Kent – mondom halkan.

Elég egy gyors pillantást vetnem rá, hogy tudjam, nincs jól. Az igazat megvallva, rémesen fest. Soványabb, mint valaha; fekete karikák éktelenkednek a szeme alatt. Teljesen ki van merülve.

Azon tűnődöm, vajon ő is ilyennek lát-e.

– Arra gondoltam – hebegi, de nem néz a szemembe, elgyötört az arca. – Megköszörüli a torkát. – Én csak azon tűnődtem… – Újra megköszörüli a torkát. – Azon tűnődtem, hogy beszélhetnék-e veled.

Összeszorul a mellkasom. Egy pillanatig csak meredek rá, végigmérem a megfeszült vállát, a kócos haját és a tövig rágott körmeit. Észreveszi, hogy bámulom, és gyorsan zsebre dugja a kezét. Nehezére esik a szemembe nézni.

– Persze, beszélgessünk! – sikerül kiböknöm.

Kent bólint.

Lassan kifújom a levegőt. Egy szót sem beszéltünk azóta, hogy majdnem három héttel ezelőtt megtudtam, testvérek vagyunk. Azt reméltem, hogy annak az estének az érzelmi viharai elültek, ahogyan mindenki remélte, de olyan sok minden történt azóta. És még nem volt lehetőségünk újra feltépni azt a sebet.

– Beszélgessünk!

Kent nyel egyet. A padlót bámulja.

Hirtelen sürgető késztetést érzek, hogy feltegyem a kérdést, amely mindkettőnket nyugtalanít:

– Jól vagy?

Döbbenten felkapja a fejét. Kék szeme elkerekedik, kipirosodott és véreres. Az ádámcsutkája liftezik a torkában.

– Fogalmam sincs, ki mással beszélhetnék erről – suttogja. – Nem ismerek senki mást, aki megérthetné…

Mert én hirtelen valóban megértem.

Amikor könnybe lábad a szeme az érzésektől; amikor reszketni kezd a válla, pedig megpróbálja tartani magát…

Érzem, hogy én is elgyengülök.

– Persze – mondom, magamat is meglepve. – Gyere velem!

JULIETTE

Újabb hideg nap köszöntött ránk, ezüstösen csillogó romok és hófödte rothadás vesz körül. Minden reggel azzal a reménnyel ébredek, hogy legalább valami halvány napsugarat láthatok, de a levegő könyörtelenül a húsunkba mélyeszti éhes fogait. Végül sikerült magunk mögött hagyni a tél legkeményebb időszakát, ám még ezekben a kora márciusi hetekben is embertelenül hideg az idő. Összehúzom a kabátomat a nyakam körül, és belefúrom az állam.

Kenjivel szokásunkká vált, hogy reggelente sétálunk egyet a 45-ös szektor ellenőrizetlen területein. Különös, egyszersmind felszabadító érzés a friss levegőn sétálni. Különös, mert nem hagyhatom el a bázist egy kisebb egység nélkül, amely a védelmemet biztosítja, és felszabadító, mert most ismerkedhetek meg először a területtel. Még soha nem volt lehetőségem nyugodtan végigsétálni az épületek között, nem láthattam a saját szememmel, hogy tulajdonképpen mi is történt ezzel a világgal. És most szabadon kószálhatok…

Legalábbis, majdnem szabadon.

Hátrapillantok a vállam fölött a hat katonára, akik minden mozdulatunkat követik, szorosan magukhoz szorítják a gépfegyvereiket, miközben feszesen lépkednek. Egyelőre, senki nem tudja igazán, hogyan viszonyuljon hozzám. Anderson egészen másfajta rendszert működtetett főparancsnokként – soha nem fedte fel az arcát senki előtt, kivéve, akiket meg akart ölni, és nem utazott sehova a Főparancsnoki Őrezred nélkül. De nekem egyikre vonatkozóan sincsenek szabályaim, amíg el nem döntöm, pontosan hogyan is szeretnék kormányozni, ezért most új helyzetbe kerültem.