AMTAK Pendrive Klasszikusok

Dante Alighieri

Isteni színjáték

Babits Mihály fordítása

AMTAK Bt, 2022

1

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-35-8

ISSN 2786-4383

Készült: Green Digital Kft, Budapest 2

TARTALOM

POKOL

11

Első ének

11

A sötét erdőben

Második ének

14

Vergiliusz és Beatrice

Harmadik ének

17

A Pokol kapuja

Negyedik ének

20

A Pokol tornáca

Ötödik ének

24

A Szerelem halottjai

Hatodik ének

27

Tivornyák hősei

Hetedik ének

30

Pénz és szerencse

Nyolcadik ének

33

Dis városa előtt

Kilencedik ének

36

Mennyei segítség

Tizedik ének

39

Farinata

Tizenegyedik ének

43

A Pokol beosztása

Tizenkettedik ének

46

A vérfürdő

Tizenharmadik ének

49

Az eleven liget

Tizennegyedik ének

53

3

A tűzeső

Tizenötödik ének

56

Brunetto Latini

Tizenhatodik ének

59

Nagy emberek a Pokolban

Tizenhetedik ének

62

A szörnyeteg hátán

Tizennyolcadik ének

65

Rondabugyrod

Tizenkilencedik ének

68

Fejjel lefelé

Huszadik ének

71

A jósok

Huszonegyedik ének

74

A Rondakörmök

Huszonkettedik ének

78

Pokoli bohózat

Huszonharmadik ének

81

Az ólomcsuhások

Huszonnegyedik ének

85

Az emberi főniksz

Huszonötödik ének

88

A kígyóemberek

Huszonhatodik ének

92

Odysseus utolsó utazása

Huszonhetedik ének

95

Szent Ferenc és az ördög

Huszonnyolcadik ének

98

Mohamed és a fejetlen ember

Huszonkilencedik ének

101

A rühösök

Harmincadik ének

105

A nagyhasú Ádám mester

4

Harmincegyedik ének

108

Az óriás kezében

Harminckettedik ének

111

A Pokol fenekén

Harmincharmadik ének

115

Ugolino és az eleven kárhozottak

Harmincnegyedik ének

118

A Föld középpontja

PURGATÓRIUM

122

Első ének

Az óceán szigete

122

Második ének

125

A mennyei révész

Harmadik ének

128

A kiátkozottak

Negyedik ének

132

A várakozás szikláján

Ötödik ének

135

Halál az iszapban

Hatodik ének

138

Óda Itáliához

Hetedik ének

142

A virágos völgy

Nyolcadik ének

145

A kígyó

Kilencedik ének

148

A kapusangyal és a hét P.

Tizedik ének

151

Az eleven Kariatidák

Tizenegyedik ének

155

A művészek gőgje

Tizenkettedik ének

158

Képek a márványpadlón

5

Tizenharmadik ének

161

A vakok erkélyén

Tizennegyedik ének

165

Az elátkozott folyó

Tizenötödik ének

168

A szelídség víziója

Tizenhatodik ének

171

Romlott világ

Tizenhetedik ének

175

A harag víziója

Tizennyolcadik ének

178

A szeretet titkai. Rohanó lelkek

Tizenkilencedik ének

181

A sziréna és a fösvény pápa

Huszadik ének

185

A francia királyok bűnei

Huszonegyedik ének

188

Holt költők találkoznak

Huszonkettedik ének

191

Egy római megtérése

Huszonharmadik ének

195

Forese és a soványak

Huszonnegyedik ének

198

A bűvös fa alatt

Huszonötödik ének

202

A nemzés és a szellemtest

Huszonhatodik ének

205

Bujaság lángjai

Huszonhetedik ének

208

Csillagos éjszaka

Huszonnyolcadik ének

212

Matilda és a földi paradicsom

Huszonkilencedik ének

215

6

A csodálatos körmenet

Harmincadik ének

219

Beatrice

Harmincegyedik ének

222

Beatrice leveti fátyolát

Harminckettedik ének

225

Az óriás és a kéjhölgy

Harmincharmadik ének

229

Az emlékezés itala

PARADICSOM

233

Első ének

233

Dante elhagyja a Földet

Második ének

236

Foltok a Holdban

Harmadik ének

240

Az elhurcolt szüzek

Negyedik ének

243

Lélek, csillag és akarat

Ötödik ének

246

A fogadalom és a második ég

Hatodik ének

249

Róma sasáról

Hetedik ének

252

Teremtés és megváltás

Nyolcadik ének

256

Martell Károly

Kilencedik ének

259

Szerelmesek a Vénusz-csillagon

Tizedik ének

263

Dante a napba száll

Tizenegyedik ének

266

Assisi szentjéről

Tizenkettedik ének

269

7

Szent Domokos élete

Tizenharmadik ének

273

Salamon bölcsessége

Tizennegyedik ének

276

Fény és kereszt

Tizenötödik ének

279

Dante őse

Tizenhatodik ének

283

A régi nemesség

Tizenhetedik ének

286

A száműzött költő

Tizennyolcadik ének

289

Betűk a Jupiteren

Tizenkilencedik ének

293

A Sas szavai

Huszadik ének

296

Pogányok a mennyországban

Huszonegyedik ének

299

Az arany lépcső

Huszonkettedik ének

303

Visszatekintés a csillagokból

Huszonharmadik ének

3068

Krisztus diadalmenete

Huszonnegyedik ének

310

Vallatás a hitről

Huszonötödik ének

313

Vallatás a reményről

Huszonhatodik ének

316

Vallatás a szeretetről - Ádám

Huszonhetedik ének

320

A Kristály-ég

Huszonnyolcadik ének

323

Az angyalok kilenc kara

8

Huszonkilencedik ének

326

Tanítás az angyalokról

Harmincadik ének

330

Fényfolyó és fényrózsa

Harmincegyedik ének

333

Beatrice égi helyére ül

Harminckettedik ének

336

A Rózsa szirmai

Harmincharmadik ének

340

Az istenlátás

9

DANTE

Isteni színjáték

LA DIVINA COMMEDIA

Babits Mihály fordítása

Itt kezdődik a színjáték,

írta

DANTE ALIGHIERI,

születésére nézve firenzei,

erkölcseit tekintve nem az.

INCIPIT COMEDIA DANTIS ALIGHIERII

FLORENTINI NATIONE, NON MORIBUS

10

POKOL

INFERNO

Első ének

A sötét erdőben

Az emberélet útjának felén

egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,

mivel az igaz útat nem lelém.

Ó, szörnyü elbeszélni mi van ottan, s milyen e sűrü, kúsza, vad vadon:

már rágondolva reszketek legottan.

A halál sem sokkal rosszabb, tudom.

De hogy megértsd a Jót, mit ott találtam, hallanod kell, mit láttam az uton.

Akkortájt olyan álmodozva jártam:

nem is tudom, hogyan kerültem arra, csak a jó útról valahogy leszálltam.

De mikor rábukkantam egy hegyaljra, hol véget ért a völgy, mély, mint a pince, melyben felébredt lelkem aggodalma, a hegyre néztem s láttam, hogy gerince már a csillag fényébe öltözött,

mely másnak drága vezetője, kincse.

Igy bátorságom kissé visszajött,

mely távol volt szivemből teljes éjjel, melyet töltöttem annyi kín között.

És mint ki tengerről jött, sok veszéllyel, amint kiért lihegve, visszafordul,

még egyszer a vad vízen nézni széllyel: úgy lelkem, még remegve borzalomtul végignézett a kiállt úton újra,

melyen még élve senkisem jutott túl.

Majd fáradt testemet kissé kifujva

megint megindulnék a puszta lejtőn, mindég alsóbb lábam feszítve súlyra.

És im, amint meredni kezde lejtőm,

egy fürge, könnyü párduc tünt elémbe szép foltos bőrrel, csábosan, megejtőn.

11

S nem tágított utamból tarka képe,

inkább elzárta s úgy előmbe hágott, hogy futni fordultam már, visszalépve.

De hajnal aranyozta a világot

s feljött a nap azon csillagsereggel, mely véle volt, midőn e szép csodákat megmozdítá Isten az első reggel:

úgy hogy nekem reményt az ellenségre vínom párduccal s tarka szörnyeteggel adott az óra s évszak édessége:

de jaj! a félelem megint leláncolt, feltünvén egy oroszlán szörnyü képe: mely emelt fővel közeledni látszott s dühös éhséggel zsákmányát kereste, úgy hogy a lég tőle remegni látszott.

S egy nőstényfarkas, melynek vézna teste terhesnek tünt föl minden céda vággyal s ki miatt lőn már annyi népnek veszte.

Ez megbénított olyan bénasággal,

hogy elvesztém a magasság reményét

a láttából eredő gyávasággal.

És mint ki lesné kocka nyereményét

ha jő a pillanat, mely vakra forgat, búsan átkozza játékos merényét:

olyanná tőn engem e nyugtalan vad,

mely újra elűzött a magasságtól

ama vidékre, ahol a nap hallgat.

És míg így én, távol a napvilágtól

tépődtem: im valakit mintha látnék: rekedtnek tünt fel hosszú némaságtól.

Jött a nagy pusztában; s én rákiálték amint megláttam: "Könyörülj meg rajtam, akárki vagy, igaz ember vagy árnyék!"

Felelt: "Nem ember, ember régen voltam.

Szüleim Mantovából mindaketten

lombardok voltak: de már rég megholtam.

Bár későcskén, sub Julio születtem, jó Augusztus alatt Rómában éltem,

hívén a régi, hazug istenekben.

Költő valék és versben elregéltem,

mint menekült, míg nagy Ilion égett, Anchises jámbor magzata az éjben.

De mondd, mi hajt a völgybe vissza téged?

Mért nem törekszel fel a szép halomra, melyen kivül nem lelhetsz üdvösséget?"

12

"Vergiliusz vagy hát s ajkadról omla ama hatalmas ének égi vize?"

feleltem s szégyen szállt a homlokomra.

"Ó, minden költők dicsősége, dísze, ki könyved oly buzgón szereti régen, legyen mostan kegyedben némi része.

Mesterem, mintaképem vagy te nékem, te vagy csupán, kitől örökbe kaptam a zengzetes szót, mely ma büszkeségem.

Látod előttem milyen szörnyü vad van, védj tőle híres bölcs, mert szembeszállni...

vérem remeg a puszta gondolatban!"

"Tenéked másik úton kell ma járni,"

felelt midőn meglátta, hogy sirok,

"ha nem akarsz e vad helyen megállni: mert ez a szörny, kitől könnyed csorog, útjába állna, bárki közelednék,

úgy hogy halála lenne e birok.

És oly gonosz, hogy sohse csöndesednék, rossz vágyának sohsem elég a kár

s evés után csak annál éhesebb még.

Sok állat van, kihez nősténynek áll és még több fog ennekutána lenni,

míg eljő, ki megölje, az Agár.

Ez nem kiván földet, sem ércet enni, hanem erényt, bölcsességet, szerelmet s Feltro s Feltro között fog megjelenni.

Itáliának üdvöt hoz s kegyelmet,

kiért harcolt Turnus s a szűz Camilla s Euryalus és Nisus, társa mellett.

Minden városon által űzi, vijja

e rossz vadat, míg a pokolba szálland, honnét az ős irigység fényre hívta.

Miért is úgy hiszem, javadra váland, ha most követsz és az én vezetésem

utat neked az örök helyre tárand,

hol elszorúlsz majd annyi szenvedésen, láttán a sok keserves antik árnynak s az új halált kivánó bús nyögésen.

Onnan azokhoz mégy, kik bízva várnak a tűzben is, mert egykor, úgy remélik,

- bármikor, - a boldog seregbe szállnak.

S ha te is vágysz felhágni majd az égig, lesz egy lélek, ki méltóbb nálam arra, vele hagylak, nem kísérhetlek végig.

13

Mert a Császár, kinek fenn áll hatalma, általam (mert törvénye ellen éltem) nem engedi, hogy nyílna birodalma.

Úr mindenütt s ott kormányoz az égben, ó, boldog, kit oda választ az üdvre, hol városában ül királyi székben!"

S én szóltam: "Költő, kérlek könyörögve azon Istenre, kit te nem ismertél,

hogy ne jussak ennyi kínra se többre, hogy ahova igérted, elvezetnél,

hogy lássam a szent Péter kapuját

s a szörnyü jajt a kárhozott seregnél."

Elindult és én követtem nyomát.

Második ének

Vergiliusz és Beatrice

Eltávozott a nap, megjött az éjjel

s a földi lelkek fáradalma, búja

enyhén oszlott a barna légbe széjjel.

Csak én magam készültem háborúra

a szánalommal épúgy, mint az úttal, melyet emlékem híven rajzol újra.

Ó, Múzsa, nagy szellem, tiéd ez új dal, ó lélek, aki írod, amit láttam,

nemességed elválik majd ezúttal!

Kezdém: "Ó, költő, vezető barátom!

vizsgáld erőmet, vajjon tehetős-e,

mielőtt útra mernéd bízni bátran.

Te regélted, hogy Silviusnak őse

még mint romlandó testnek viselője

lett halhatatlan dolgok ismerőse:

azért, ha a gonoszság Gyűlölője

kegyelte őt elgondolván, ki és mi,

és hogy mily nagy hatás árad ki tőle, azt nem méltatlan emberészbe vésni, mert az Istennek fenn az égi honban Róma atyjául őt tetszett kinézni.

Amely s aki - hogy a valót kimondjam -

öröktől voltak rendelve e helyre,

hol nagy Péter utóda ül a trónban.

S oly dolgokat látott utján, (amelyre éneket mondtál), melyekből kisarjadt 14

a pápa dísze, s az ő győzedelme.

Aztán e tájra szállt még, hogy bizalmat adjon, a Választott Edény, a hitre, amely az üdvnek útján első harmat.

De én, hogy menjek? Engemet ki hítt le?

nem vagyok Aeneas, se Pál, se lélek, kit én vagy bárki méltónak tekintne.

Azért, ha mégis ilyen útra térek,

félek, hogy balga lennék, balga bátor.

Bölcs vagy; megértesz jobban, mint beszélek."

S mint kit tervében újabb terve gátol s amit előbb akart, most nem akarja, úgy, hogy egészen eláll szándékától: úgy néztem én fel e setét hegyaljra; új fontolás emésztvén vágyamat meg, melynek oly gyors volt első diadalma.

"Ha jól értettem fontoló szavad meg", -

felelt a nagyszivű költőnek árnya -

"lelkedben téged gyávaság ragadt meg, melynek az embert meg-megcsapja szárnya, hogy tisztes szándokától visszaretten, mint félős bestiát ijeszti álma.

Hogy hát ez urrá ne legyen szivedben, elmondom, mit hallottam, ami rábirt, hogy megsajnáltalak és idejöttem.

A lebegők közt voltam mostanáig s egy üdvözült hölgy szólított, felém jött, oly szép, hogy kértem, parancsolna bármit.

Csillagnál jobban csillagszeme fénylett s beszélni kezdett halkan, csupa kellem, szavában angyalok zenéje rémlett:

»Ó, szolgálatkész mantuai szellem,

kinek a híred áll még a világon

s megáll, míg a világ lesz, bármi ellen: sors üldözöttje, nékem jóbarátom

áll, gátolva az útján, puszta partnál, hogy gyáván már-már megfordulni látom.

S félek, hogy tévelygésben oly zavart már az után, mit hallék az égben róla,

hogy segítségre vágyam késve hajt már.

De menj! talán majd ád az ékes szóra, menj! amivel csak mentséget remélhet, segítsd s szívemnek légy vigasztalója.

Beatrice vagyok ki menni kérlek,

jöttem, ahova vágyom visszatérni,

15

szerelem hítt le s teszi, hogy beszéljek.

Gyakran foglak majd tégedet dicsérni, ha majd megint az Úr elébe térek.«

Elnémult akkor s én kezdtem beszélni:

»Erénynek hölgye, kinek egy erényed teszi, hogy fajunk fölülmulja minden tartalmát az ég legszükebb körének, parancsod olyan gyönyörnek tekintem, hogy itt későnek tetszenék a kész; szükség arról többet beszélni nincsen.

De mondd, hogyan lehet, hogy mitse félsz e mély középpontig onnan leszállni, ahova vágyad égve visszanéz?«

»Mert oly buzgón látszol tudásra várni, elmondom hát« - felelte - »nem titok, miért nem félek onnan idejárni.

Félni csak oly dolgoktól lehet ok,

amelyeknek hatalmából baj érhet;

másoktól nem, mert ártalmatlanok.

Engem az Isten, Övé a dicséret,

úgy alkotott, hogy kínotok nem érzem, és lángotok hozzám közel se férhet.

Szent Hölgy ül fönnyen, ki a szenvedésen, amelyhez küldlek, oly szánalmat érez, hogy rést ütött a zordon Végezésen.

Ez kérve fordult Lúcia szivéhez,

s szólt: ,Segítségért eped egy hived lent: rád bízom őt, ki annyi sebből vérez.'

Lúcia, ki gyűlöl minden kegyetlent, jött, ahol ős Rákhelnek állt a széke, ki mellé engem ültetett kötött rend.

S szólt: ,Beatrice, Isten büszkesége, mért nem segíted azt, ki úgy szeret, miattad rá se néz a léha népre?

Nem hallod, amint sírva kesereg?

nem látod, amint küzd a zord halállal, hullámban, mely nagyobb mint tengerek!'

Nincs földön, aki úgy törtetne vállal, futni a kártól vagy hasznocska végett; mint én ezt hallva, versenyt a madárral, jöttem, elhagyva boldog égi széket, bízván beszéded híres erejében,

mely dicsőség annak ki hall s tenéked.«

Míg így beszélt hozzám fényes szemében könny csillant meg s fordulva eltakarta 16

és ez tett gyorssá ide jönni éppen: és jöttem hozzád, amint ő akarta

és megmentettelek a bestiától,

mely e szép lejtőn útad megzavarta.

Nos hát, mi lesz? Mért, mért állsz itt? mi gátol?

mért hogy szívedben gyávaság a féreg?

mért nem vagy mernibíró, tettre bátor, miután három ily hölgy, tiszta lélek gondol ügyedre mennyek udvarában,

s én is szavammal annyi jót igérek?"

Mint kis virág, mely fagyos éjszakában hajlott és zárt, s mihelyt naptól fehér lett, nyílva szárán emelkedik magában:

a fáradt virtus bennem úgy feléledt s a jóra bölcs merés szivembe szállván, mint bátor ember kezdtem ily beszédet:

"Ó, kegyes, aki könyörül az árván, s te is, ki hallgatsz rá, ki benned bízik, igaz szavára rögtön ideszállván!

Szívemben vágyak olyan tüze ízzik

elmenni a vészes uton, szavadra,

hogy első tervem új életre hízik.

Menj! legyünk ketten eggyek akaratra: te mesterem, parancsolóm, vezérem."

Igy szóltam. S akkor, ő elől haladva, indultunk a mélységes erdőszélen.

Harmadik ének

A Pokol kapuja

"Én rajtam jutsz a kínnal telt hazába, én rajtam át oda, hol nincs vigasság, rajtam a kárhozott nép városába.

Nagy Alkotóm vezette az igazság; Isten Hatalma emelt égi kénnyel, az ős Szeretet és a fő Okosság.

Én nem vagyok egykoru semmi lénnyel, csupán örökkel; s én örökkön állok.

Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel"

E néhány szó setét betűkkel állott

magassan ott felírva egy kapúra

s szóltam: "Mester, nem értem, hogy mi áll ott?"

S ő mint tudásnak és a szónak úra:

17

"Itt el kell hagynod minden törpe gondot s mint holtra nézned minden földi búra.

Elértük, mit ajkam előre mondott,

ahol meglátod a keserü népet,

a sok gonoszt s eszeveszett bolondot."

Aztán mutatva vidám, bátor képet

belém is lelket öntött s kézre fogva velem a titkok bús honába lépett.

Itt sóhajok, sirás és csikorogva

száz jaj hangzott a csillagtalan éjen, hogy könnyem rögtön eleredt csorogva.

Szörnyű szavak, száz nyelven, bőgve mélyen, rekedt jaj, átok, durva szólamokból kézcsattogás s vad káromlás, kevélyen, oly forgót vert e tág örvénytorokból az örök időktől fekete légben,

minőt a forgószél ver a homokból.

"Mester, mit hallok?" Kérdém, hogy beléptem s a borzalomtól hajam égre lázadt.

"Milyen nép szenved itten a sötétben?"

És ő felelte: "E szomoru házat azok nyerik, kik közönyösen éltek

s kiket nem ért dicséret, sem gyalázat; s az angyalok, kik fellázadni féltek s hivek sem voltak; csak magukra voltak, lelkükben nincsen sem erény, se vétek.

Az ég elűzte s itten kóborolnak,

mert őket a pokol is szégyenelte:

nem kellettek sem égnek, sem pokolnak."

"Mester s mely kín ez, mely őket leverte?

hogy ilyen gyászos jajgatásra kelnek?"

"Elmondom néked röviden", felelte.

"Vak napjaik oly szürkén s tengve telnek s halniok lehetetlen délibáb,

hogy bármilyen más sorsot irigyelnek.

Hirüket elfeledte a világ,

megveti őket igazság és részvét.

Ne többet róluk: nézd meg s menj tovább!..."

És szemem, amig eltünődve néz szét

egy lobogót lát, mely forogva száll, száll, mintha félve kerülné pihenését.

Nyomában nagy menet tolongva jár, jár, annyi, hogy sohse hittem földön járván, hogy annyit eltiport a zord halál már.

Hogy ráismertem párra, köztük állván 18

láttam árnyát és megismertem annak, aki a nagy Lemondást tette gyáván.

Mindjárt tudtam, hogy e csapatba' vannak gyatrák, akik kedvében járni féltek Istennek úgy, mint a Boldogtalannak.

E nyomorultak, kik sohasem éltek,

mezítlen voltak s vérük csípve szítták dongók és darazsak, pokoli férgek.

Vérbarázdával arcukat boríták

s könnyel a vér lábukhoz folyt keverve, hol undok hernyók nagy mohón fölitták.

S láttam mögöttük, másra is figyelve egy nagy folyót; néptől nyüzsgött a partja.

S "Mester, engedd meg" - szóltam szót emelve -

"hadd tudjam, kik s kinek törvénye hajtja, hogy úgy tolongnak túlsó partra futni, amint e rekedt fény itt látnom adja."

És ő felelt: "Meg fogod rendre tudni, mihelyt az átkos Acheron folyóra

fogunk ez út végéhez érve jutni."

Szemem lesütve szégyennel e szóra

némán, amíg elértük ott a partot,

mentem, hogy ne legyek háborgatója.

S im a folyón felénk egy gálya tartott, rajta egy agg, régi szőrtől fehéren, s "Jaj nektek, hitvány lelkek!" - igy rivalgott.

"Eget látni már egyik se reméljen.

Jöttem, hogy majd a vizen átkisérlek tűzbe, fagyva, örök sötétbe mélyen.

S te itt közöttük, élő testű lélek

hordd el magad, távozz e holt seregtül!"

De mikor látta, hogy odébb se térek, szólt: "Más réven, más útakon keresztül könnyebb deszkán juthatsz csak átkeléshez, nem itt én nálam, földi tetemestül."

De szólt vezérem: "Cháron, mily beszéd ez?

Igy akarják ott, hol szigoru törvény, bármit akarnak - és többet ne kérdezz!"

Szőrös orcája hunyászkodva görbén,

a sápadt víz hajósa megjuházott,

csak szeme körül forgott lángos örvény.

Hanem a lankadt s hússal nem ruházott lelkek, szinük veszitve, felvacogtak, mikor a rémes szó fülükbe fázott.

Szidták Istent s szülőiket s zokogtak, 19

szidták a magvat, helyt, időt, a fajtát, melyből születtek s létre feljutottak.

Aztán sirás közt elhagyván a sajkát, visszahuzódtak a partra, mely várja mindazt, ki Isten ellen nyitja ajkát.

Cháron ördög parázs szemekkel állja el útjokat és visszaintve nyáját,

ki rest, az evezővel taszigálja.

Mint ősszel a levél elhagyja fáját, egymásután leválva, míg az ág

a földön látja az egész ruháját:

Ádám rossz magva úgy veti magát

egyenkint el a partról, mint madár, ha meghallja a madarász cselszavát...

És viszi őket a víz szennyes árja

s még nincs idő, hogy túl kompját kikösse Cháron, emitt már új nép gyűlve várja.

"Fiam" - szólt nyájas mesterem eközbe -

"kik nem békültek Istennel halálig, minden országból itten jönnek össze s mindannyi készen átkelésre vár itt, mert az Igazság sarkantyúzza bölcsen, hogy minden rettegésük vágyra válik.

Jó lélek itten át nem kelhet egy sem, azért ha Cháron hozzád szólt mogorván, már tudhatod, hogy szava mit jelentsen."

Hogy bevégzé, a sötét földek ormán

rengés futott át, hogy a borzalomtul még most is izzadságban fürdik orcám.

Szellő eredt a könnyes partokon túl s a szellő vörös villámot cikázott, amely megfosztott minden tudatomtul s elestem, mint kit ájulás igázott.

Negyedik ének

A Pokol tornáca

Mély álmom durván szakította széjjel egy súlyos dörgés, úgy hogy fölütődtem, mint akit erővel fölráznak éjjel:

s szemem pihenve, föltárul előttem

a táj, s bámulni fektemből felültem, hogy lássam a helyet, hová vetődtem.

20

És im, valóban part mögé kerültem:

partjára a fájdalmas völgyü mélynek, mely dörgéssé gyűjté a jajt körültem.

Mély volt, képmása felleges, nagy éjnek, belé szögeztem szememet - hiába;

nem láttam semmit, sem végét a térnek.

"Most leszállunk innen a vak világba!" -

kezdé a költő, sápadva, meredten. -

"Elöl megyek: lépj lábaim nyomába."

És én, ki arca színét észrevettem, -

"Hogy jőjjek," - szóltam "mikor az, ki másszor vigaszom volt, maga is visszaretten?"

És ő felelt: "Itt annyi lélek gyászol, kínjuk a szánalmat arcomra festi,

melyet te félelemre magyarázol.

Menjünk, mert késés az utat növeszti."

S elindult és az első körbe vitt bé, mely a nagy mélységet gyürűzni kezdi.

Hiába volt itt hallgatózni többé:

nem sirt hangos nyögés, csak gyenge sóhaj reszketteté a levegőt örökké.

Kín nélküli fájdalom, csendes óhaj

s bár gyermek, asszony, férfi volt törmérdek, e nagy tömegben semmi zokogó zaj.

A jó mester szólt hozzám: "Meg se kérded, mily lelkeket látsz itten? Nos, kivánom, tudd meg, míg tovább mennél: semmi vétek nem volt szivükben; ámde, mert a vámon nem mentek át, mely kapuja hitednek, érdemük mind megtörik e hiányon.

Mert a kereszténység előtt születtek, és Istent nem törvény szerint imádták: és én is tagja vagyok e seregnek!

Csak ily hiány, nem más bün vagy zsiványság okozta vesztünk, ily hiány okozta,

hogy életünk reménytelen kivánság."

Szava szivemet szorítva kinozta,

látva kivált, hogy hány nagy kincsü szellem lebeg e Tornácban reményefosztva.

"Mondd meg, mesterem, mondd meg fejedelmem," -

kérdeztem, mert biztos akartam lenni ama hittel, mely győz kétségek ellen; -

"Ki tudhat-é innen valaki menni akár maga, akár más érdemével?"

S ő, ki előtt szavam rejtélye semmi, 21

felelt: "Hogy idejöttem, nem sok évvel utóbb láttam leszállni egy Erőst,

fején koronás győzelem jelével.

Kivitte Évát s Ádámot, az őst

s Ábel fiuknak és Noénak árnyát

s Mózest, a jámbor, törvényhozó hőst; Dávid királyt s Ábrahám pátriárkát, s Izraelt s atyját, s gyermekeit egybe és Rákhelt, a megszolgált, drága mátkát, és mást sokat, ki mind a mennybe megy be; s előttük még - ezt feltárom ma néked -

teremtett lélek nem jutott a Kegybe."

Nem álltunk meg, míg mondta e beszédet: jártuk az erdőt, árnyak éjjelén át

s szellemektől sűrü sűrüséget.

Nem messze volt, hogy útunk némi célját érjük a csúcson, mikor lángot láttam, mely legyőzte a homály egy karéját.

Bár ettől még egy kissé messze jártam, mégis, noha nem láttam az egészet,

láttam, hogy tisztes nép tanyáz e tájban.

"Te kit magasztal tudomány s müvészet, kiknek jutott itt kegyből ennyi bőség?

kiket különböztet meg így a végzet?"

S felelt: "Hírnevük tette s a dicsőség, mely korukból korodba visszacsendül, hogy megtisztelte őket az erős Ég."

S hallám, hogy egy hang, szellem hangja zendül:

"Tiszteljétek a fenkölt dalnokot!

Elszállott árnya hozzánk visszalendül."

Amint e hang hallgatva elnyugodt,

láttam felém közelgni négy nagy árnyat, bú s öröm nélkül mindenik nyugodt.

S kezdé jó mesterem: "Ha erre járnak, nézd meg az elsőt, a kezében szablya s vezérként követik a többi hármak: Homérosz ez, költők legmagasabbja,

gúnyos Horác jön ő utána névleg

s Ovidiusz, s Lukánusz, távolabbra.

Ők is velem viselői a névnek,

mellyel ama hang illetett becsülve, köszöntenek illőn, partján e révnek."

Igy láttam iskoláját összegyülve

a legmagasabb ének mesterének,

ki többi felett sasként száll, repülve.

22

Most egymással pár szót beszélgetének

- mesterem nyájasan mosolygott ekközt -

s nyájasan fordultak felém a vének.

És megtisztelni engem minden eszközt megragadtak, maguk közé bevéve,

hogy hatodik lettem ily szellemek közt.

Igy haladtunk a fényesség elébe,

beszélve, ami elhallgatva szebb most, mint akkor szebb volt hallva és beszélve.

Ős kastély alá ért a kis sereg most, mely hétszer van kerítve, mint a börtön, s melyet körűl egy szép kis csörgeteg mos.

Ezen átmentünk, mint a kemény földön; s átnyitva e bölcsekkel hét kapúkon, megálltam túl egy réten, üde zöldön.

Itt megakadt szemem nagy férfiúkon

s nőkön, kiknek gyér szavuk zengve szólott, s lassú szemük elcsüggött mély borúkon.

Innen csoportunk távolabb huzódott.

Értünk magas, nyilt, fényes dombtetőket; mindent lehetett messze látni jól ott.

Egyenesen a messze zöld mezőket

s mutattak onnan annyi híres árnyat, hogy most is büszkén mondom: láttam őket!

Láttam Elektrát s kik körötte járnak Aeneast, Hektort s mint valami héját, lesni szemét a fegyveres Caesárnak.

Láttam Camillát és Penthesiléiát

és Latinusszal ülni messze tájban

Laviniát, Aeneas királynéját.

Brutust, aki Tarquint elűzte, láttam s Lukréciát, Júliát, Marciát,

s Cornéliát, és Saladint, magában.

S jobban kinyitva szemem kapuját,

ott láttam ülni a Tudók vezérét,

hol körben ült a Bölcselő Család.

Mind őt csodálák, mind csak őt dicsérék; láttam közöttük Plátont, Szókratészt, kik többieknél közelebb kisérék.

Demokritoszt, ki száműzé az észt,

és Empedoklészt, Anaxagorászt,

Thalészt, Heraklitoszt, Diogenészt, Zenót, s ki leirt minden kvalitást, Dioszkorideszt: s Linuszt, Orpheusszal Tulliuszt s Senecát, az etikást;

23

mérő Euklidészt, Ptolomeusszal

Hippokratészt, Galénuszt, Avicennát s Avveroëszt a Kommentáriussal.

De mindhiába koptatnám a pennát:

sürgetni már érzem a hosszú témát,

s nem lehet mind leírni, mit a szem lát.

A hatos társaság most kétfelé vált, más útra vezetett a jó vezér itt,

remegő légért hagytuk el a némát,

s oly helyre értünk, hol semmi se fénylik.

Ötödik ének

A Szerelem halottjai

Igy másba szálltam át az első körből, kevesebb hely van kerítve e mással

s annál több fájdalom, mely jajba föltör.

Itt Minos, szörnyü fogcsikorgatással áll, bűnt kutat, szélén a bemenetnek, itél, parancsol, farkcsavargatással.

Úgy értem, hogy akik bűnre születnek, elébe jutva, bűnüket kihírlik,

s ő, ismerője minden csunya tettnek, nézi, pokolnak mely helyére illik

és annyiszor csavarja körbe farkát, ahányadik pokol, bünére, nyílik.

Mindég előtte népet látni tarkát

s mind hozzá sorban itéletre tart,

szól, hall, aztán útra készíti sarkát.

"Ó, te, kit befogadt e szörnyü part" -

szólt Minos, amint közelébe jöttem, pihentetvén a szörnyü hivatalt, -

"lásd, hogy jutsz beljebb s kibe bízol itten?

Ne csaljon az meg, hogy a kapu széles."

És szólt vezérem, ki sohase retten:

"Mit zúgsz? Nincs szavad útja végzetéhez: igy akarják ott, ahol szigoru törvény, bármit akarnak - és többet ne kérdezz!"

Most kezdődött a mélységből kitörvén hallani jajgatás; oly helyhez értem, hol ezer hang sírt, a fület gyötörvén.

Most minden fénytől néma helyhez értem, mely, mint a tenger a viharba', zúgott, 24

mint tenger, zúgott, ellenséges szélben.

Pokol szélvésze, mely sohase nyúgodt, itt örvényében vitt sok béna lelket s gyötörve őket és forgatva búgott.

Mihelyt csapatjuk az ürhöz közelgett, vad jajgatásba tört ki s káromolva

Istennek örök erejét, kesergett.

Megtudtam, hogy olyanra háramolna

e büntetés, ki vétkezik a húsban

és kéjt keres, bár abból kára volna.

S mint madarak, ha hűvös és borus van, telt tág csapatban szállnak, seregélyek, úgy itt e szélben, zordban, háborusban, fel és le, tél-túl leng a sok rossz lélek s mind tudja jól, hogy többé - nem nyugalmat, de még csak egy kis enyhülést sem ér meg.

S mint búsan szólva szállnak őszi darvak légben magukból hosszu sort kötözvén: úgy sírtak itt ez árnyak únt siralmat, a mondott forgatagban szállva görbén.

És én kérdeztem: "Mester, kik lehetnek, kiket úgy ostoroz e szennyes örvény?"

És ő felelt: "Vezére e seregnek, amelyről benned tudni kelt kivánság, császárnője volt soknyelvű tömegnek.

Míg élt, a bujaságnak járta táncát, s ezért rendelte: »illik, ami izlik«, hogy életének kisebbítse gáncsát.

Ez Semiramis, akit tudniillik

férje Ninus hagyott a trónon hátra, merre ma szultán birodalma nyílik.

Ott jő, kit Aeneásért ölt a máglya, mert holt Sychaeus ellen élni lázadt, utána jő a kéjes Kleopátra."

Ott volt Heléna, ki miatt csatázott ádáz kora, ott volt a nagy Achilles, kit végre is szerelme leigázott.

Láttam Párist, Tristánt s megannyi híres árnyat ujjal mutatva, mint kinek

szerelme miatt lett halála véres.

És hallva sorban hogy nevezi meg

költőm a régi daliákat, nőket,

érzém, szememben részvétkönny remeg.

És kezdtem: "Mester, ama szeretőket hadd szólítsam meg, kik ott messze járnak 25

s úgy látszik, a szél viszi könnyen őket."

S felelte: "Lesd ki, mikor erre szállnak, és kérjed ama szerelem nevében,

amely röpíti őket - erre várnak."

Mihelyt a szél közelre hozta szépen, szóltam hozzájuk: "Ó, szomoru lelkek, jertek felénk, ha Más se tiltja épen."

Miként a gerle, melyet vágya kerget, száll egyenest a légen át az édes

fészek felé s szárnyat vigan emelget: úgy e szerelmi pár felénk a vészes

légben elválva Dido csapatától

hálával jött a részvevő beszédhez.

"Ó, jóságos lény, nyájasszavu, bátor, ki eljössz égő legünkbe a földről,

amely még nedves vérünk bíborától:

ha nem volna imánk az égi körtől

elzárva, kérnők, legyen béke rajtad, ki szánod a kínt, mely ajkunkra föltör.

Hallani vágysz vagy szólni akar ajkad?

beszélünk mi, vagy figyelünk igédre, amig a szél, mint most egy percre, hallgat.

Ott születtünk, ahol a partvidékre

leszáll a Pó és a tengerbe tér meg, hogy társaival békét lelne végre.

Szerelem, gyenge szívnek könnyü méreg, társamat vágyra bujtá testemért, mely oly csúf halált halt - rágondolni félek.

Szerelem, szeretettnek szörnyű métely, szivemet is nyilával úgy találta,

hogy látod, itt se hágy keserve még el.

Szerelem vitt kettőnket egy halálba, ki vérünk ontá, azt Kaina várja."

A gyászos pár ily szavakat kiálta.

S míg hallgaték e gyötröttek szavára, lenéztem s ajkamon kitört a sóhaj

s a költő kérdé: "Szivedet mi vájja?"

S felelvén néki, mondtam ekkor: "Ó, jaj!

Hány édes gondolat vihette őket

a kínos útra, mennyi titkos óhaj!"

S újra megszólítám a szenvedőket

s kezdém: "Francesca, bánatod reám oly érzéseket hoz, hogy a könny erőtet...

De mondd: a sóhajok korában Ámor

hogyan lett megismerni bátorítód,

26

minő az édes vágy, a kétes mámor?"

És ő felelt: "Nincs semmi szomorítóbb, mint emlékezni régi szép időre

nyomorban: ezt jól tudja bölcs tanítód!

De ha oly nagyon vágysz ismerni dőre vágyunk csiráját, úgy teszek, habozva, mint aki szól és sír hozzá előre.

Egy nap, miketten, egy könyvet lapozva, olvastunk benne Lancelotto rejtett

szerelméről, nem is gondolva rosszra.

Szemet ez gyakran szememen felejtett s arcunk az olvasásba belesápadt;

de főleg egy pont lett, amely megejtett.

Szent mosolyáról olvasván a vágynak, mely csak egy csókra szomjazik bolondul, ez, aki tőlem többet el se válhat,

ajkon csókolt, remegve izgalomtul.

Igy Galeottónk lett a könyv s irója.

Aznap többet nem olvasánk azontúl."

Amíg az egyik lélek ekként szóla,

a másik zokogott, hogy úgy éreztem

mint akinek elhal egész valója,

és mint valami holttest, földre estem.

Hatodik ének

Tivornyák hősei

Feléledvén eszméletem, amellyet

a részvét ájulásig megigézett

a két rokonnak szenvedése mellett,

új szenvedők és újabb szenvedések

tolonganak körém, bármerre járok,

bármerre fordulok, bármerre nézek.

Immár a hűs, harmadik körben állok, hol súlyos, átkos zápor zúg örökre, egyformán ejtvén örökös szabályok.

Vaskos jég, piszkos víz és hó pörög le a sötét légen át és sohse fárad

s mindent rohaszt, ahol leér a rögre.

Cerberusz, egy kegyetlen, cifra állat ugat három fejével kutyamódra

a népre, amely nyakig vízben áll ott.

Szeme vörös, sötét szakálla ronda,

27

két körmös kéz nőtt rengeteg hasából, karmolja a lelkeket, falja, bontja.

S ebekként őket nyögeti a zápor,

s testüknek ernyőt testükből csinálnak, forogva folyton - a nyomoru tábor!

Mikor Cerberusz, a nagy féregállat

meglátott, száját tátva vicsorogva: nem volt tagom, melyen szilárdan álljak.

De tárt arasszal mesterem marokba

fogta a földet és teli ökölbül

beleveté a három éh torokba.

Mint az eb, mely éhen ugatva hördül, elnyugszik, ha a koncra ráereszték, mert minden harca a falásba törpül: olyannak e csúf hármas orca tetszék, Cerberusz ördögé, ki úgy bezugja

a lelkeket, hogy vágyuk a süketség.

Mentünk a nagy árny alatt, mely lerugja a súlyos záport, s lábunk gyakran hágott egy-egy embernek látszó ürre: lyukra.

Földön hevertek sorban, mint a zsákok, csak egy volt, aki hirtelen felugrott, amint előtte elhaladni látott:

"Ó, te, ki végigjárod ezt a poklot, előbb kezdtél, mint én végeztem, élni: megismered-e, lábad kibe botlott?"

"Talán változtál" - kezdtem én beszélni -

"megváltoztat a szenvedés, ha hosszabb.

Sohsem látottnak tudnálak itélni.

De mondd, ki vagy, s mily végzet ostoroz s szab e kínos helyre s ilyen lakolásra,

hogy ha van súlyosabb, nincs egy se rosszabb."

Felelt: "A napos létben honfitársa voltam városod népének, mely telten irigységgel, már kész a csordulásra.

Előttetek Ciacco nevet viseltem.

Falánkság káros bűne a nyakamba,

azért látsz itt záporban, záporverten.

És én, bús lélek, nem vagyok magamba, mert mindezek hasonló kínnal állnak hasonló bűnért." - S elnémult a hangja.

És én feleltem: "Ciacco, ez a bánat úgy súlyosul rám, hogy könnyezni tép, de mondd, ha tudod, milyen sorsra várhat a meghasonlott városban a nép?

28

van-é benn igaz szív? és mondd okát majd, mért hogy közénk e bomlás átka lép?"

Felelte: "Vív a két párt hosszu párbajt s majd vérre megy s száműzve lesz az egyik, melyet a vadpárt más vidékre áthajt.

De erről is a dicsőség levedlik:

három év - s a másik győz, erejével annak, ki átallt szintvallani eddig.

S sokáig jár majd magasan fejével

s az ellenpárt súlyos iga alá jut

s örök sírásban és szégyenben évell.

Igaz van kettő s nem hajt senki rájuk; irigység és fösvénység és kevélység: minden sziveknek ez három szikrájuk."

Itt a panasznak szakította végét.

S én szóltam: "Hadd, hogy hallgatód lehessek és add meg nékem néhány szó kegyét még.

Farinata, s Tegghiaio, oly nemessek s Rusticucci Jakab, Arrigo, Mosca,

kik életükben mindig jót kerestek,

hol vannak? hogy lelem meg? és mi most a részük (ezt tudni lelkem vágya sürget): ég édessége vagy pokolnak mocska?"

S szólt: "Feketébb lelkek közé kerültek; különböző bűn nyomta mélybe őket:

ha addig szállsz, meglátod merre tűrnek.

S ha viszontlátod majd az édes földet, az élőknek ott hozz eszébe jobban.

Nem szólok többet, nem felelek többet."

Szólván, merev szeme rézsútra lobban, néz egy kissé, aztán fejét leejti

s a többi vakhoz véle visszarokkan.

S vezérem szólt: "Ezt többé föl se kelti, csak egykor majd az angyal trombitája, mely a Zord Úr jöttét harsogva jelzi.

Mindnyáját akkor sírja visszavárja

felszedni újra húsát és alakját

s hallgatni az Örök Zugó szavára."

Igy jártuk lassan át vegyes salakját az árnyaknak, a zápornak s a jégnek, míg szellemünk jövendő útakat járt.

S én kérdém: "Mester, kínjai e népnek a nagy itélet után nőni fognak,

vagy fogyni fognak, vagy csak ép igy égnek?"

Szólt: "Tudományod úra e titoknak, 29

mert megtanít, hogy kínja mint a kéje több lesz a tökéletesebb dolognak.

Bár ez átkozott nép igaz tökélyre

sohsem jut, attól mindig messze tartott, túl, mint innen, mégis mélyebb a mélye."

Igy jártuk végig körben ezt a partot, beszélve többet, mint most szóba öltök s a ponthoz értünk, hol lépcsőzve hajlott.

És itten várt ránk Plútusz, a nagy ördög.

Hetedik ének

Pénz és szerencse

"Pape Satan, pape Satan, aleppe".

kezdte Plútusz rekedt szava s vezérem, ki előtt nincs titoknak semmi leple, a nyájas bölcs szólt vígaszul: "Remélem, nem sujt le gyávaság; bármely hatalmas, nem tiltja leszállnunk e szirtszegélyen."

Aztán felfútt ajkára nézve: "Hallgass!

emészd meg bellül magadat dühöddel!" -

kiáltott - "hallgass! istenverte farkas!

Nem oktalan, hogy ez a mélybe jött el: igy akarják ott, hol bosszúlni szállott szent Mihály harcba a kevély bünökkel."

Mint a vitorla, mely dagadtan állott, hanyatt terül, ha árboca lecsuklott, ugy hullt a földre a dühös vadállat.

S elértük a negyedik számú poklot

metszve a kínos partból egyre többet, mely a mindenség bűnéből köt bugyrot.

Aj, Isten igazsága! ki tömött meg

kínnal, mint láttam, s jajjal ennyi partot?

Vagy aj, mért kell így fájni a bünöknek?

Mint mikor víz a vízzel szembezajgott Carybdis fölött, hab törik a habban, a nép ott, kényszerülve, úgy kavargott és voltak itt, mint máshol, számosabban, üvöltve hozta kétfelől a forgó

mellükön súlyt görgetve nagy darabban.

Összeütődtek, azután gomolygó

lökéssel úgy verődtek vissza hátra

kiáltva: "Mért vagy tékoz?" "Mért kuporgó?"

30

S az éjnek e forgást befedte sátra

s csapódtak jobbról balra, balról jobbra, egyre csak szégyendalukat kiáltva.

Aztán magát mindegyik visszadobja

és félkörét megtéve, hátrapattan

s én, kinek szívem elszorult dobogva, szóltam: "Most mondd meg, mester, e csapatban milyen nép szenved? S vajjon erre balra, hol mind pilist viselnek, csupa pap van?"

És ő felelt nekem: "Mindannyi balga kancsaleszű volt első életében

s költekezését nem az ész sugalta.

Hiszen a szavuk erről ugat épen

körük két pontján, hol kettéverődnek, mint ahogy vétkeztek kétféleképen.

Ezek papok, még a szőrük se nőtt meg fejük bubján; pápák meg kardinálok, no biz a pénzzel ők sokat vesződnek."

S én: "Mester, mért hogy köztük nem találok, kéne pedig találnom, ismerőset,

kik ilyes bűnnel szennyesek valának?"

Felelt: "Hogy téves kételyed legyőzzed: életük, mely erényt ismerni ronda, -

ismertelenné rondította őket.

Verődnek folyton e két régi pontra

és (ki hajatlan, ki csukott marokkal) ébrednek sírból majd a régi gondra.

Mert rosszul adtak s rosszul dugtak, okkal hulltak a szép világból e zsivajba, mely, hogy milyen, nem festem több szavakkal.

Látod, fiam, most mily tünő sohajba tün a szerencse kincse s szertepattan, melyért annyian futnak annyi bajba.

Mert minden arany, mi a hold alatt van és volt, nem tudja tenni, hogy e lankadt árnyakból egy nyughasson mozdulatlan."

"Mester - feleltem - "a Szerencse, mondtad?

Ki e Szerencse - erre most felelj még, -

hogy így karmában tartja földi jónkat?"

És ő felelte: "Ó, tudatlan elmék!

milyen sötétség nehezül tirátok!

Nos, szeretném, ha szavam jól figyelnéd.

Az, aki túlra mindenen kilátott,

egeket alkotott s vezért azoknak,

és hogy mind mindre vethessen világot, 31

felosztá fényét egyenlőn a soknak;

de éppenúgy rendelt szolgát vezérül azoknak is, kik e földön ragyognak, hogy jókor egy nép, egy család kezérül máséra hajtaná a földi jókat

vakon, nem tudva emberek eszérül.

Igy ha egy nép virul, szomszédja kókad az ő itéletét követve, mellyet

éppúgy nem sejthetsz, mint füben kigyókat.

Tudásod nem számít végzése mellett, itél és végrehajt, mint a többi isten, kinek amire a hatalma terjed.

Az ő cseréinek nyugvása nincsen,

mert örök törvény hajtja lenni gyorsnak, mihelyt jön egy új, akit fölsegítsen.

Ő az, kit szóval sokan ostoroznak,

akiknek inkább illenék dicsérni,

igazságtalanul korholva rossznak!

De boldog ő, a gáncs el nem is éri, a többi Ősi Lénnyel szokta járni

s kerekét vígan kergeti, kiséri.

De most nagyobb kínhoz szállunk le már mi, lásd, kelt amikor jöttem s most hanyatlik minden csillag s tilos sokáig állni."

Átvágtunk a körön a tulsó partig,

át egy forráson, amely felszakadva

magavájta árkában forrva zajlik.

Bibornál jóval sötétebb a habja,

s kiséretében e zavart folyónak

rögös uton szálltunk alacsonyabbra.

Tavat csinál - a neve Styx a tónak -

e bús patak, mihelyt lába alatt van a partnak, a zordonnak és fakónak.

És én itt elmerülve, bámulatban

láttam sáros népet a sáros lében,

mind meztelen s látszólag nagy haragban.

Ütötték egymást - nemcsak kézzel épen, de fejjel, mellel, lábbal - s még mohóbban fogakkal tépték - mindenféleképen.

S szólt a jó mester: "Lásd fiam, e tóban szenved, akin erőt vett a harag:

és bizonyosra veheted valóban,

hogy még több nép sóhajt a víz alatt; s szemünk megmondja, bárhová figyeljünk, hogy sóhajukból buborék marad.

32

S mondják a sárban: "Zordon volt a lelkünk az édes légben, vidám napsugárban,

mert belül méla ködöket cipeltünk:

mélázhatunk most a fekete sárban."

Mondják - vagy inkább gurgulázza torkuk, mert a fele szó megakad a nyálban.

A súlyos sárt nagy ívben így tiportuk, közötte víznek s száraz partoromnak s szemünk' a sárfalókon szertehordtuk.

S lábához értünk végre egy toronynak.

Nyolcadik ének

Dis városa előtt

Ott kezdem el, folytatva, hogy miketten a nagy torony lábához el sem értünk, mikor csúcsára néztünk önfeledten,

két lángocskára, amely ott elénk tünt s melyeknek harmadik felelt jelére

távolabb mintsem szemmel érni véltünk.

s én ránézvén tudásom kútfejére:

"Mit mond e láng? És mit felel a másik?"

- kérdém - "S kik tűzték mindhármat helyére?"

Felelt: "Mi jönni készül, már idáig látnád a piszkos habokon keresztül, de látásod a láp gőzébe mállik."

A húrról, mikor elpattanva rezdül,

nincs vessző, mely oly gyorsan messze szálljon, mint én egy kis hajókát mindenestül láttam elénk suhanni át az áron.

Csak egyetlen hajóstól hajtva szállt az, ki sítt: "Rossz lélek, itt vagy hát a sáron?"

"Flégiász, Flégiász, minek kiáltasz?

Hiába most!" - szólt mesterem haraggal -

"Vigy át és aztán többet úgy sem ártasz."

Mint egy kicsit fülel, majd vad szavakkal tör ki, kit egy csaló beszéde bosszant: úgy tett Flégiász meggyűlt indulattal.

De mesterem beszállott már a rozzant bárkába s engem is behívott abba

(csak mikor én benn voltam, arra mozzant).

S mihelyt a csónakká vájt fadarabba beültünk: az velünk megindul, elszáll 33

merülve jobban, mint szokott, a habba.

S míg így röpített holt tükrén a rossz ár, rám szólt a sárból egy alak kikelve:

"Ki vagy te, hogy órád előtt lejössz már?"

"Ó, nem maradni jöttem én e helyre"

- feleltem - "De hát te ki vagy, te piszkos?"

"Látod, egy síró lélek" - szólt felelve.

És én: "Könnyeddel s kínoddal, te mocskos, maradj magadnak - engem mire nézel?

Ismerlek jól, bár minden tagod lucskos."

Ekkor a csónakot megkapta kézzel,

de költőm visszalökve rárikoltott:

"Lódulj a többi ebhez! Mégse mész el?"

Aztán arcon csókolva átkarolt ott

s dicsérve szólt: "Haragos, büszke szellem.

Boldog az asszony, ki méhében hordott!

Lám, ez míg élt, dölyfös volt, durva jellem, emlékét nem diszíti semmi jóság,

azért dühöng most árnya minden ellen.

Hányat tart nagy királynak a lakósság, kik itt fürödnek sárban, mint a disznók és hagyatékuk átok és adósság!"

És én: "Szeretném, mester, ezt a disznót egészen e moslékba látni bukva,

mielőtt azt ladikkal végigusznók."

S ő: "Mielőtt e csónak odajutna, hol a part látszik, kedved tell, remélem, mert ez a vágy teljesedésre jut ma."

S valóban, ezt azonnal meg is érem, mert a sáros had mind ez egyre fordul, amiért most is az Urat dicsérem.

"Hajrá, Argenti Filippóra!" - mordul mindannyi s a bizarr flórenci lélek fogát saját husába vájja mordul.

S ott hagytuk: többet róla nem mesélek.

De fülem most egyszerre jajszavat hall, s szemem tágulva a homályba mélyed.

"Fiam" - szólt költőm nyájas indulattal -

"már Dis városa a ködből kifoszlik szomoru néppel és szigoru haddal."

S szóltam: "Már látom, mester, ott magaslik, ott lenn a völgyben sok tornyos mecsettel, s mintha tűzből jött volna, úgy piroslik."

És ő: "Vörösre festi lángecsettel örök tűz, mely belül hevíti, mint e 34

mélyebb pokolban láthatd tenszemeddel."

S a mély árokba mely keríti minde

vigasztalan vidéket, behajózunk

(sánca, mint vasfal, tűnt a szemeimbe).

S előbb egy nagy kerülőt végigúszunk, aztán egyszer megálla hajónk. "Kiszállni!

Itt a bejárás!" - mondja kalaúzunk.

S láttam több ezret fenn a kapun állni, égből esettet, istenigazában

dühöngve, szólva: "Ki mer erre járni, haláltalan, a halott nép honában?"

És bölcs vezérem intett, hogy szeretne velük beszélni titkon és magában.

Haragjuk ekkor kissé csendesedve,

szóltak: "Te jőjj magad: s ez visszatérjen, ki oly merészen jött e zord helyekre.

Bolond útján egyedül visszatérjen:

próbálja meg, ha tud! Te itt maradj, ki átkisérted őt e széles éjen!"

Gondold el olvasó, hogy összefagy

a vér az ilyen átkozott beszédtől:

nem volt reményem visszatérni nagy.

"Ó, költő, ki már több mint hét veszélytől védtél meg, biztonságom visszaadva

és megmentettél annyi zord esélytől, ne hagyj," - szóltam - "bajomban megtagadva!

s ha tovább jutni nem lehetne: menjünk nyomunkon vissza együtt - és szaladva!"

"A gyávaságnak nincsen helye bennünk!" -

szólt, ki vezérelt - "nem veheti senki utunkat el: oly Úr engedte mennünk!

De várj itt, s fáradt lelkedet pihend ki, étetve jóreménnyel s bízva bennem,

hogy nem hagylak ez alvilágba veszni."

Igy elmegy jó atyám és elhagy engem és én talánban maradok kinok közt, mert igen és nem küzdenek fejemben.

Nem hallhatám, mit szólt a démonok közt, de nem soká szólt vélük, mert előle egyenkint mind elbútt a bástyafok közt, s becsapták a kaput, elzárva tőle,

ő kintmaradt s látva, hiába vár ott, ritkás léptekkel hozzám visszatére.

Szeme a földön, szempillája fáradt, bizalma eltünt és sohajtva mondja:

35

"Ki tiltja tőlem a szomoru várat?!"

De nékem így: "Lelkem haragja, gondja ne rémítsen, velem mindent legyőzöl: nincs őrség, sánc, mely tervemet lerontsa.

Makacskodásuk nem most van először; kevésbbé titkos kapun is csinálták, melynek azóta zárja sincs, kigőzöl.

E felett láttad a halál irását

s innen indulva jön már, sorba járja felénk e lejtőn a körök nyilását,

valaki, ki majd ezt is itt kitárja."

Kilencedik ének

Mennyei segítség

A félelemnek színe, mely elöntött -

amint költőm megfordult - tette épen, hogy ő meg újra bátor arcot öltött.

S megállt, minthogyha fülelne az éjben; mert a szem gyenge volt ez éjszakában, e sűrű ködben, e fekete légben.

"Mégis győznünk kell ebben a csatában", kezdé - "s ha nem... De olyan hölgy igérte...!

Be soká várok valakit hiában!"

Jól láttam, amint szavait cserélte

s egyik szót a másikkal eltakarta,

hogy más lett az eleje, más a vége

s félelmet keltett, bár ő nem akarta s sejtetve a valónál iszonyúbbat,

a csonka szó még lelkem megzavarta.

"E szomorú kagyló mélyébe útat amaz első körből lelhet-e lélek,

hol nincs kín, csak a vágy unalma úntat?"

kérdém. És ő megértve mit beszélek:

"Ritka bizony, hogy közülünk lemenjen bárki az útra, melyre én ma térek.

Igaz, nekem már kellett volna lemennem: Eriktó küldött bűbáj-nyerte jusson, ki lelket testbe bűvölt vissza könnyed.

Alig jutott még özvegységre húsom,

mikor beküldött ide, hogy egy lélek Judás köréből általam kijusson.

(Nincsen hely ennél sötétebb, se mélyebb, 36

sem a legkülső égtől távolabbi)

tudom az útat: nincs ok semmi, félned.

E mocsár, melyből a nagy bűz árad ki, a kínvárost keríti gyűrüsen be,

hová harc nélkül nem tudunk behatni."

Mást is beszélt, de nem jut már eszembe, mert figyelmem egészen elvonódott

az izzócsúcsu nagy toronyra, szembe, látva három pokoli vén anyót ott,

három fúria vérrel mázolt testén

asszonyi arcot és asszonyi módot.

A derekukat zöld kigyók övezvén,

haj helyett hordtak apró sziszegőket, halántékukra mélyen leeresztvén.

És ő, ki jól ismerte rég e nőket,

a Könnykirálynő szolgáló leányit:

"A zord Erinnysek" - szólt - "nézd meg őket!

Megéra első (balról kezdve számit), jobbról Alektó könnyet önt özönnel, középen" - végzé - "Tizifoné áll itt."

Mellét hasítá mindenik, körömmel

és tenyérrel csapkodta, kiabálván,

hogy költőmhöz simultam, félelemmel.

"Medúza jer! Legyen belőle bálvány!" -

zúgtak lenézve rám. - "Lám, Thézeusz se bűnhődött meg, birodalmunkba szállván!"

"Fordulj el s szemed eltakarva csukd le, mert hogyha jő a Gorgó és te látod, nem tudom, többet felvilágba jutsz-e?"

Igy szólt a mester s maga visszarántott s szemem előtt, nem bízva a kezemben, saját kezével fedte a világot.

Ó, ti, kik éltek józan értelemben,

lessétek, mily tan látható keresztül, elfátyolozva különös rimemben!

Most a zavaros habokon keresztül

iszonnyal teljes hang dörgése hallik, hogy mind a két part tőle összerezdül.

Mint mikor hirtelen szél felmorajlik az ellenséges forróságon át,

üti az erdőt, fékevesztve zajlik

és tép, ver, visz lombot és koronát, maga előtt a nagy port hajtja büszkén, szalajtja a nyájat és pásztorát.

Ekkor szemem feloldta, szólva: "Tüstént 37

irányozd szemed idegét a régi

tajtékra, hol legsűrübb, sűrü füstként."

Mint a béka, ha ellensége néki

feltűnik, a nagy kigyó, mind lebúvik, míg csak a sárnak fenekét nem éri:

ugy láttam, hogy rettenve meglapúl itt sok ezer lélek Egy előtt, ki gázol

száraz lábbal Styxen át, a kapúig.

Arca előtt balját mozgatva párszor, a sűrü ködöt úgy hajtotta félre

és nem látszott törődni semmi mással.

Jól láttam, hogy az égből jött segélyre: és mesteremhez fordultam, ki intett, hogy nyugton álljak, meghajolva mélyre.

Ah, milyen volt, mily megvető tekintet!

A kapuhoz jött, mely kinyilt előtte rögtön, amint egy vesszővel legyintett.

"Ó, megvetett nép, égnek számüzötte!" -

kezdé, amint a zord küszöbre hágott -

"honnan e gőg, mely lelketekbe nőtt be?

Az örök akarattal szembeszálltok,

amelynek inghatatlan célja törvény

s mely mindig több kínt tudott mérni rátok?

Mit ér a végzettel kocódni dőrén?

Lám Cerberusz kutyátok megtanulta,

nyomát viseli nyaka s álla szőrén."

Aztán a sáros útra fordul ujra

s elmegy, minket nem méltatván szavára, mint akinek más lenne gondja-búja,

mint annak, aki körülötte állna;

s mi biztonságban most, a szent szavaktól megindulánk a vár útjára szállva.

És minden harc nélkül léptünk be akkor.

És én, hogy tudni szomjuságom oltsam, mi van kerítve e gonosz falaktól,

szemem, amint beléptem, körbehordtam és láttam kínnal-bajjal teli rónát, amerre látásommal elhatoltam.

Mint Arlinál, hol resten foly a Rhône át, vagy Pólánál, nem messze Quarnerótól, mely Itáliát zárja s mossa hónát,

a föld egészen tarka a siroktól,

ugy tarkul itt is e föld jobbra-balra, de itt keservesebb még a kinoktól,

mert a sirokat láng csapkodja, nyalja 38

s a követ általtüzesíti nyelve:

nincs tűz, mely a vasat izzóbbra marja.

Födele mindenikről leemelve

és vad kesergés zengvén mindenikből, látszott, mily kínnal lehet öble telve.

"Mester" - szóltam most én kérdezve - "kikből áll e nép, melyet e sirok temetnek, s melynek fájó nyögése lelkemig tör?"

És ő felelt: "Megannyi főeretnek és nyájuk - minden szekta. Nem gondolnád e sirok milyen népesek lehetnek.

E sirokban megleli zsák a foltját,

több-kevesebb láng izzó nyelve nyalván"

- S miután útunk jobbfelé hajolt át, mentünk a kínok közt, a nagy fal alján.

Tizedik ének

Farinata

Most egy mély útnak hajlását követte e föld bástyái és a kínos ágyak

között a mesterem - és én mögötte.

"O, bölcs bátorság, ki engem e bágyadt s gonosz földön vezetsz" - kezdém - "ha tetszik szólj, elégítsd ki bennem most a vágyat.

A népet, mely e koporsókban fekszik, lehet-e látni? Immár felcsapódtak

a födelek s nincs őr közel, se messzibb."

És ő felelt: "Mind újra elcsukódnak, ha Jozafátból ide visszatérnek

testükkel, melyek most még fennhagyódtak.

Epikurusznak és minden hivének

lesz temetőjük földi bűnükért ez,

kik azt mondják, hogy testtel vész a lélek.

Azért a vágyad, melyre nézve kérdesz, kielégül, ha e helyet bejártad

s a másik vágyad is, melyet csak értesz."

És én: "Jó mester, titkom nincs irántad, csak nem akartam nagyon csacska lenni, amint te is nem egyszer így ajáltad." -

"Ó, toszkán, aki át tudsz élve menni e lánghazán, s ily ildommal beszélve, állj meg egy percre e helyen pihenni!

39

Nyilvánvaló, beszédedből itélve,

ama nemes föld nevelt benned polgárt, melynek tán nagy terhére voltam élve."

Egy nyílásból, mely egyik sírra szolgált, hirtelen ily hang jött ki s én ijedten mesteremhez simultam, aki dorgált.

Dorgált: "Fordulj meg: mit csinálsz? ne rettenj!

Nézd Farinátát: félig már fölugrott s övétől látható, emelkedetten."

S szemem szemében, néztem ezt a foglyot, aki felnyúlt mellével, homlokával,

minthogyha mélyen megvetné a poklot.

Gyors, kész kézzel vont mesterem magával sirok közt hozzá s: "Gazdálkodj a szóval!"

szólt, mikor szemben álltam sírlakával.

S amint szemben állok a sírlakóval, megnéz egy kissé s mintegy megvetően

"Kik voltak őseid?" - kérdezve szólal.

S amint kívánságának engedően

mitsem titkoltam, mindent elbeszéltem, szemöldökét kissé felvonta tőlem,

s szólt: "Őseimmel és velem, mig éltem, s pártommal gyakran mertek szembeszállni s én harcban őket kétszer sem kiméltem."

"És bár száműzték, s érte őket bármi" -

feleltem - "mindakétszer visszatértek: az önéi nem tudtak így csinálni!"

Ekkor a nyílt sírból egy más kisértet látszott felemelkedni, de csak állig: gondolom, fel nem állt, csak úgy kitérdelt.

Mögém tekintett, mint ki látni vágyik, nincs-e velem még társ, vagy más kiséret, majd mind kinek reménye füstbe mállik, sírva mondá: "Ha e vak tömlöcéjet így végigjárni biztat büszke lelked, hol van fiam s mért nem jön szinte véled?"

S feleltem: "Nem a magam lelke kerget: ez biztatott itt, ki iránt Gidód

tán megvetés volt, mit szivében rejtett."

Szavai és e bűntetési mód

előttem már elárulták kilétét,

azért intéztem így, helyén, a szót.

És ő felnyúlva hirtelen: "Hogy értéd?" -