MICHELLE MORAN

EGY KÉMNŐ PÁRIZSBAN

Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Mata Hari’s Last Dance

Copyright © 2016 by Michelle Moran

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Katona Ágnes

A szöveget gondozta: Tomka Eszter

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borítóterv: © Eilenne Carey

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-70-5 (epub)

ISBN 978-615-5685-71-2 (mobi)

Szívből jövő köszönetem mindenkinek, aki velem együtt dolgozott ezen a könyvön. Sally Kim, Etinosa Agbonlahor, Dan Lazar, Susan Moldow, Brian Belfiglio, David Falk, Laura Flavin, Maria Whelan, és mindenekelőtt Allison McCabe.

Brahma, Visnu és Siva isteni jellemzői
a teremtés, a termékenység, a pusztítás.

Ez az a tánc, amit ma elő fogok adni.

A pusztítás táncát, ami a teremtéshez vezet.

MATA HARI

MATA HARI, A GYÖNYÖRŰ TÁNCOSNŐ, AKIT A FRANCIÁK KÉMKÉNT VÉGEZTEK KI, A NÉMET CSÁSZÁR AGYAFÚRT ÜGYNÖKE VOLT

Párizs, Franciaország, október 15.

Mata Harit, a holland táncosnőt, akit a hadbíróság két hónappal ezelőtt bűnösnek talált kémkedés vádjában, ma reggel kivégezték.

*  *  *

Mme Mata Harit, akit Európa-szerte roppant vonzó és romantikus múlttal rendelkező asszonyként ismertek, nem hivatalos sajtóértesülések szerint azzal vádolták, hogy az antant „tankjainak” gyártási titkait átadta Németországnak, minek következtében az ellenség meggyorsította egy speciális harci gáz kifejlesztését ellenük.

Japán táncosnőként pózolt

Mata Hari, aki japán táncosnőként szerepelve tett szert ismertségre, Európa minden koncerttermében híres volt csodálatos szépségéről. Az egyik specialitása az volt, hogy éneklés után elvegyült a vacsorázók között, kiválasztott egy-egy vonzó tisztet, és szóba elegyedett vele. Ezek a kötetlen beszélgetések gyakran fejlődtek olyan ismeretségekké, amelyek révén Mata Hari hasznos katonai információkhoz jutott, melyeket, mint az később kiderült, továbbított Németországnak.

Intim kapcsolat számos katonatiszttel

Mme Mata Hari bensőséges viszonyban állt sok francia és brit tiszttel, akik még csak nem is sejtették, mi a valódi célja. Állítólag egy aranysárkányt hordott, a brit tankalakulatok jelét, amit egy tiszttől kapott, akitől megtudta a tankok titkát, és még jóval a tankok nyilvános bevetése előtt továbbította a németek felé.

A gyanú egyre inkább a táncosnőre terelődött

Amint a tankokat először bevetették, nyilvánvaló lett, hogy a németek előre tudtak a létezésükről. A gyanú hamarosan Mata Harira terelődött, akit alaposan kivallattak a francia hatóságok. A magyarázatai látszólag elfogadhatóak voltak, szabadlábon maradhatott, és azonnal elutazott Angliába. Amint azonban partra szállt, letartóztatásba került, és hivatalosan is megvádolták kémkedéssel.

Mindvégig megőrizte hidegvérét

A gyönyörű táncosnő teljesen higgadt volt a vizsgálat és az azt követő per során, még akkor is, amikor a leginkább terhelő bizonyítékokat sorakoztatták fel ellene.

Kiderült, hogy tankokon kívül számos más titkot is közölt a németekkel, és valójában a Kaiser egyik legveszedelmesebb kémje volt Franciaország és Anglia földjén.

1. RÉSZ

A TEREMTÉS

1. fejezet

Mondd el, hol tanultál táncolni

1904

Nem lovas kocsival megyünk az irodájába. Edouard Clunet jól menő ügyvéd – automobilja van. Kinyitja nekem az ajtót, és a fekete bőrülésen hervadt rózsát találok. Felemelem. – A legutóbbi szeretőjéé?

Fogja a rózsát, és kihajítja az ablakon. El tudom képzelni, hogy éppen ilyen szenvtelen azokkal a nőkkel is, akikkel ágyba bújik. – Fiatal vagy. Tizenkilenc? Húsz?

– Huszonöt.

Meglepődik, de nem mutatja. – Mégsem láttál még túl sokat a világból. – Elindítja a kocsit, és végiggördülünk a Boulevard de Clichyn, üres boltok és gyanús bárok mellett. Férfiak ácsorognak kis csoportokban a járdákon, dohányoznak, beszélgetnek, nők után füttyögnek.

– Indiában születtem – mondom. Már éppen részletezném a dolgot, amikor hirtelen lefékezünk, és épp hogy csak kikerülünk egy dühödt gyalogost.

– Ide hallgass – mondja, miután újra megindulunk. – Engem nem érdekel, hogy hány férfival fekszel le vagy kit bűvölsz el csodás egyiptomi vakációid leírásával, ahol pezsgőt szürcsöltél egy felukkán a Níluson. Ha bármilyen férfit el tudsz ámítani azzal, hogy együtt teáztál a durbár alatt VII. Eduárddal, hogy megünnepeljétek mint India császárát, ez remek. Minél nagyobbak és hihetőbbek a hazugságok, annál jobb. De nekem ne játszd meg magad.

Lefelé gurulunk, a város szebbik része felé, mely sokkal tiszteletre méltóbb, mint az a környék, ahol rám talált. Megáll egy újabb gyalogosnak, én pedig kinézek az ablakon, és elképzelem magam valamelyik butikban. Fekete selyemkesztyű lenne rajtam, a nyakamban pedig gyöngy, legalább háromsoros. Tollas kalapot viselnék.

– Amikor bemutatlak az ügyfelemnek, az én felelősségem az, hogy hogyan viselkedsz. Megértetted?

– Nem.

– Hadd magyarázzam meg világosan. Be foglak mutatni téged az ügyfelemnek, M’greet.

A kocsi elhúz a La Madeline előtt. Egy hónappal ezelőtt itt voltam meghallgatáson. Borszín szárongot viseltem, míg a többiek mind molyrágta prémekben izgultak. Azt mondtam a színháztulajdonosoknak, hogy Indiából jöttem megmutatni a népem táncát Párizs lakóinak. Zene nélkül táncoltam, egy gamelán képzeletbeli hangjaira, szitár és szurmandál muzsikájára. Roppant egzotikusan. Túlságosan is.

„Köszönjük. Majd értesítjük”, mondták, és elküldtek.

– Nagyon gazdag ügyfél, és köztiszteletben álló férfiú. Azt fogom mondani neki, hogy indus vagy, Indiában születtél, te pedig úgy fogsz tenni, mintha minden igaz lenne, amit mondok. Híressé tehetlek. De követned kell a tanácsaimat, és soha nem szabad hazudnod nekem. Soha.

Miután a La Madeline-ben elutasítottak, átmentem a L’Étébe. Nyomorúságos csehó volt, ahol szegények szórakoztatnak szegényeket – az utolsó állomás azelőtt, hogy valaki valami kétségbeesett dologgal próbálkozna. A L’Étében a lányok alkoholtól és szegénységtől bűzlöttek. Ez volt az utolsó meghallgatásom, és itt találkoztam Clunet-vel. A szájára tapasztott mutatóujjal figyelte az előadásomat. Miközben táncoltam, arra gondoltam, hogy mennyire nem illik erre a lepusztult helyre. Makulátlan volt az öltönye. Próbáltam kitalálni, mennyi idős lehet. Harminchárom, harmincöt? Inkább rá koncentráltam, mint azokra a férfiakra, akik az asztal mögül néztek, miközben istennőként tártam szét karjaimat, és a képzeletbeli gamelán hangjaira mozgattam a csípőmet. A L’Étének azonban „túl sötét és túl lassú” volt a produkcióm. – Túlságosan… – kereste a megfelelő szót az egyik férfi az asztalnál – …keleti. – Szőke lányokat akartak, nem engem.

Clunet utána azonnal odajött hozzám.

A nap már kezdett lebukni a Sacré Cœur mögé, és én összehúztam magam, úgy simultam a színház oldalához. Ha nem megy a tánc, gondoltam magamban, akkor énekelhetek vagy zongorázhatok is.

Clunet azonban felriasztott elmélkedésemből. Bemutatkozott, és közölte, hogy van egy kliense, egy férfi, aki építtetett egy drága könyvtárat az ázsiai művészeteknek szentelve, és valami látványos dolgot szeretne a megnyitóra.

– Miért tartana engem látványosnak? Senki más szerint nem vagyok az – feleltem, még a kudarc megaláztatásától égve.

– Azért, mert előkelő és jó ízlésű ember. Olyasvalaki, aki értékelni fogja a művészetedet. – Meglátom saját tükörképemet az autó ablakában, és elmosolyodom. A művészetemet.

– Milyen más nyelveket beszélsz még? – érdeklődik Clunet.

– Franciát, angolt, hollandot, malájt. És tanultam valamennyit hindiül is – mondom –, de nem állítanám, hogy folyékonyan beszélek. Németet is tanultam az iskolában.

– Nos, mademoiselle… vagy madame?

– Mademoiselle.

– Mondd el, hol tanultál táncolni.

– Jáván. – Felvázolom neki a tablót. Gamelánzenekarok muzsikálnak az éjszakában. Fehér orchideák lebegnek a magánmedencékben. Olyan fényűző partik, amelyekre még talán a holland királynő is ellátogatott volna. – Volt egy nő, aki táncolt ezeken a partikon. Mahadevinek hívták. – Elmesélem, hogyan tanított meg táncolni, és látom Clunet-n, hogy viaskodik magával – nem tudja eldönteni, hogy igazat mondok-e vagy sem. De nem szól semmit. Valószínűleg hisz nekem.

– Itt is volnánk. – Leparkol egy számomra ismeretlen kertvárosi környéken, egy öt emelet magas, csodás villa előtt. Az utcát szegélyező liliomfák teljes virágban pompáznak. Odamegyünk az ajtóhoz, ami azonnal kinyílik előttünk – már vártak minket. Az inas bekísér minket egy terembe, ahol szigorú tekintetű férfiak portréi lógnak. Aztán egy kicsi, kerek szobában egy nő fogad minket mosolyogva.

– Mathilda. – Clunet megemelinti a kalapját a nőnek.

A nő enyhén elpirul, és a papírjaival babrál. – Monsieur Clunet… – A nő felém pillant, de Clunet nem mutat be.

Felmegyünk a lépcsőn Clunet irodájába: két asztal, és fél tucat üveges mahagóni könyvszekrény. Tudom, hogy figyel engem; látni akarja, mennyire vagyok lenyűgözve. Helyet foglalok, és szenvtelen arcot vágok.

– Vannak bizonyos dolgok, M’greet, amiket el kell mondanom az ügyfelemről, Monsieur Guimet-ről. Erről a fellépésről, és hogy mit jelenthet neked – és nekem –, ha sikerrel jársz. – Leül az asztalához, és összekulcsolja a kezét. A körmei tökéletesen ápoltak, akárcsak az egész megjelenése. – Én nem ügynök vagyok – kezdi. – Nekem a nemzetközi jog a szakterületem. Az ügyfelemnek azonban volt egy különleges kérése, és úgy gondolom, hogy talán nem ő az egyetlen, aki érdeklődik a Távol-Kelet iránt.

– Ezek szerint új foglalkozásba kezd?

Felkacag, én pedig ostobának érzem magam. Szó sincs ilyesmiről – elég csak megnézni ezt az irodát. A bőrfoteleket, a perzsaszőnyegeket.

– Nem. Csak belevágok valamibe, ami egy ideig esetleg érdekes lehet. Rengeteg pénz van ebben, M’greet. Először azonban Monsieur Guimet-nek el kell hinnie, hogy igazán egzotikus vagy, egy indiai templomi táncos lánya. Ezért, ha ügyfelem a nevedet kérdezi, mondd azt, hogy…

– Mata Hari. – Aztán tódítok: – Anyám meghalt, amikor megszült engem egy templomban.

Bólint; tetszik neki. – Remek. És mennyi idős vagy? – Az asztala mögé nyúl, és előszed egy dobozt.

– Huszonkettő?

Felnyitja bársonyfedelet. – Tizennyolc. – A dobozban egy smaragd rejtőzik, aranyfoglalatban. – Egyike a soknak, amit indiai útjain szerzett – mondja. – Tart a házában másolatokat is, de az eredetiket itt őrzi, nálam. – Felém nyújtja az ékszert, én pedig megérintem a Távol-Keletet, végigsimítok a házasságra kényszerített hercegnők életén, a gyermeküket elvesztett anyák sorsán, a házasságuk napján síró szeretőkön. Smaragdba és aranyba foglalt történelem.

– Monsieur Guimet nem olyan, mint a montmartre-i klienseid. – Clunet becsukja a dobozt és elteszi, aztán ráfordítja a kulcsot a szekrényajtóra. – Ő gyáros, nyughatatlan utazó, és Európa egyik leggazdagabb embere. Amikor ma este találkozunk vele, azt akarom, hogy úgy légy felöltözve, ahogyan a L’Étében voltál. Vedd fel a legdíszesebb szárongodat. Vedd fel minden ékszeredet.

– Nincsenek ékszereim – felelem. Rudolph, a férjem volt az utolsó, aki bármi drága holmit is vett nekem – és már minden értékemet eladtam, hogy ne haljak éhen.

– Nem gond. Majd kapsz tőlem kölcsön – feleli. Az asztalán egy darab papír hever. Felém tolja.

– Mi ez?

– A megállapodásunk.

Gondosan végignézem. – Ez egy partneri szerződés?

– Igen. Én találtam rád, M’greet.

– Akkor maga lesz az ügyvédem?

– És az ügynököd is. Amint aláírtad.

*  *  *

Aznap este a montmartre-i kis lakásomban kiterítem a legjobb szárongomat az olcsó barna ágytakaróra. Vörös selyem, arannyal hímzett levelekkel. Végighúzom az ujjamat az anyagon, a ráncokon, és apámat látom, aki bronzszín strázsaként ül a tűz mellett, s fekete haját aranyosra festik a lángok. Beülök az ölébe, fejemet a vállára hajtom. Kifelé bámul az ablakon, a csatornákra. Havazik, és a házak a víz mentén eltűnnek, mint egy festett nő a fehér fátyol mögött. – Utálom a havat – suttogom bele a szakállába. Friss fa- és esőszaga van.

– Miért? Minden olyan tiszta lesz tőle. Olyan friss és új.

Mindketten kinézünk a semmibe. – De a fehér olyan egyszerű – mondom neki.

– Az egyszerű is lehet szép. De igazad van. A fehér nem a te színed, M’greet.

Szeretem, amikor apám kinyilatkoztat ilyen dolgokat rólam. A nyakába fúrom az arcom. – Akkor mi az én színem? – Nekem nem olyan fehérarany hajam van, mint anyámnak, vagy olyan holland-kék szemem, mint a fivéreimnek.

– A vörös. – Apám szünetet tart. – Mert a vörös maga a szenvedély. Az élet.

Szenvedély, gondolom, miközben öltözködöm. Megállok a tükör előtt abban a színben, amit apám megálmodott nekem, és tudom, hogy igaza volt. Nő létemre szokatlanul magas vagyok, és a napon a bőröm hamar fahéjszínűre barnul. Amikor kislány voltam, a sötét hajam és szemem miatt azt suttogták, hogy anyámnak zsidó szeretője lehetett. „Orchidea a boglárkák között”, ezt mondta rólam apám.

Ma este hátrasimítom az arcomból azt a sötét hajat. Ajkam vöröse versenyre kel a szárong színével.

Különféle pózokba helyezkedem, és a selyem vízként tükrözi vissza a szoba fényeit.

Valaki kopog, összerezzenek. Az volt a tervem, hogy a ház előtt találkozunk. Most mégis itt van, a megbeszélt idő előtt. Ajtót nyitok, és mielőtt még beinvitálhatnám, Edouard Clunet belép a lakásomba. Ha meg is hökkentik a selyemkendők, amiket felaggattam, hogy eltakarják a málladozó falakat, és megrettenti a folyosók mindent átható vizeletszaga, melyet a füstölők illata sem tud elnyomni, az arca mit sem árul el.

– Csodálatos a kosztümöd – jegyzi meg. Egy dobozt vesz elő, és felnyitja. – Ezeket vedd fel – mondja. Hat karperecet számolok meg – mind arany –, és van egy rubintokkal berakott, nehéz nyakék is.

Elkapom a pillantását. – Ezek…

– Természetesen valódiak. Ügyfelem az ázsiai műtárgyak legnagyobb gyűjtője. Nem állíthatlak elé hamis ékszerekben.

Felveszem a karkötőket, a nyakéket pedig ő kapcsolja össze a nyakamon. Mindketten a képmásomat nézzük a tükörben; igazán királynői a megjelenésem.

– Ha ma este el tudod bűvölni őt, M’greet, akkor az egész életed megváltozik.

*  *  *

Öregnek, ösztövérnek és különcnek képzeltem Guimet-t. Az a férfi azonban, aki a legfényűzőbb szalonban fogad, ahol valaha is megfordultam, magasabb Clunet-nél, szakállas és elegáns. A kristály gyertyatartók fényében ezüstösnek látszik a haja, de a méretre szabott zakó alatt szélesnek és erősnek tűnik a válla.

– Émile Guimet, hadd éljek a lehetőséggel, hogy megismertessem Párizs következő szenzációjával – tesz felém széles mozdulatot Clunet. – Bemutatom Mata Harit, a Kelet Csillagát.

Guimet tetőtől talpig végigmér, aztán találkozik a tekintetünk. Tudom, hogy az ékszereim értékét, a szárongom minőségét méri fel. – Kérem, foglaljon helyet – mutat a selyemhuzatú székek felé. Lassan ülök le, keresztbe téve a lábaimat, hogy a szárong felcsússzon a combomon.

Guimet biccent Clunet-nek is, hogy üljön le, azután maga is letelepszik. – Edouard már elmondta, hogy ön Kanda Swany oltárán született – mondja.

– Így igaz – mondom lágyan, éneklő magánhangzókkal. – Anyám az életét adta a templomnak. Még aznap meghalt, hogy én megszülettem. Kanda Swany papjai neveltek fel. A nevem azt jelenti, hogy a Hajnal Szeme, és Siva pagodájának termeiben nőttem fel, anyám nyomdokait követve a tánc szent rítusaiban.

– De az akcentusa… Nem ismerem fel. Nem indiainak hangzik.

Hozzáérek a karjához. – A világ minden részén éltem már, és sok nyelvet beszélek – felelem, mintha hatalmas titkot osztanék meg vele. – De a kedvencem a francia. Vous avez une belle maison – bókolok neki, aztán más témára evezek át. – Úgy hallom, hogy érdeklődik népem szent művészetei iránt. Borobudur, Kelir, Brahma titkai iránt – szórom elé a neveket, mint a gyöngyszemeket.

– Meséljen Borobudurról – mondja.

– Mit szeretne tudni?

– A templom. Buddhista vagy hindu?

Próbára akar tenni. – Senki sem tudja. Azok, akik építették, Buddha követői voltak. Ha valaki az óramutató járásának irányában végigmegy a piramis öt szintjén, tanúja lesz annak, ahogy Buddha életének története kibontakozik. – Magam elé tartom a kezemet, mintha egy körte és egy alma súlyát hasonlítanám össze. – A templom falain lévő írások viszont a hinduizmusra utalnak. Csupa rejtély az a templom. – A kezemre néz. Talán nem olyanok, mint egy templomi táncos kezei. Gyorsan az ölembe ejtem őket.

– Meséljen a sztúpákról – mondja.

– Azokról a harang alakú kövekről, amelyekben meditáló Buddhák ülnek, csendes derűvel szemlélve a világ dolgait? Ezek a templom részei.

– Látta őket?

– Sokszor. – Valóságos kis paradicsom az a hely, és belátni onnan egész Yogyakartát.

– Hány van belőlük?

– Hetvenkettő, ha a középső legnagyobbat nem számítjuk. – Guimet hirtelen felpattan, és Clunet-re pillant. Valami rosszat mondtam?

– Jöjjön – mondja Guimet.

Lassan kifújom a levegőt, és feszülten összenézünk Clunet-vel. Követjük egy előszobába. A sötét színű bársonyfüggönyök be vannak húzva, és hűvös a levegő. Nagy üvegtárlókban megvilágított könyvek vannak kiállítva. Odamegy az egyikhez, és megáll. Azonnal felismerem.

– A Kámaszútra – mondom. A szex könyve, és ez a kötet felettébb egyértelmű illusztrációkat is tartalmaz. Közelebb húzódom Guimet-hez, és olvasni kezdek malájul, a nyelven, melyet barbár férjem oly tudatlan szenvedéllyel gyűlölt. Szándékosan elkapom a tekintetét, valahányszor egy-egy provokatív szót mondok ki.

Miután elhallgatok, Guimet azonnal megkérdezi: – Ezt a könyvet tényleg szentnek tartják Indiában?

– Egyes helyeken igen. – Mélyen a szemébe nézek. – Nagyon is.

Bólint, és tudom, hogy máris elképzeli magát egy ilyen helyen, olyan szeretőkkel, akik a gravitációt meghazudtoló pózokra képesek. Noha a könyv valójában nagyrészt az erényes életről szól.

– Amikor a templomokban táncolt, mit viselt?

Clunet-re pillantok. Ezt nem beszéltük meg. – Amikor Sivának táncolunk, semmi nincs rajtunk. Persze az ékszerek olyanok, mint az isteneknek tett felajánlások. Azok nem rontják el a tánc szentségét. Szemben a ruhákkal.

Élvezem Guimet döbbenetét. És a hátam mögül meleg sugárzásként érzékelem Clunet helyeslését. Guimet félrehúz egy bársonydrapériát, és elképesztő ékszergyűjtemény válik láthatóvá: csodás nyakékek, karkötők, és egy rubintos melltartó.

– Ez a darab a legutóbbi indiai utamról való – adja a kezembe az ezüst melltartót. Áhítatosan tapogatom meg, és a mellemhez tartom, mire a tekintete rám szegeződik.

Clunet töri meg a pillanat varázsát egy otromba megjegyzéssel. – Biztosítva van?

Guimet elszakítja tekintetét a mellemről, és egy sóhajjal hátba veregeti Clunet-t.

– Minden el van rendezve. – Felém, új bizalmasa felé fordul. – Nagyon jó ügyvéd, Mata Hari. Mindig mindenre odafigyel. De vajon van szeme a szépségre is? Ugyanúgy csodálja a művészetet és a Keletet, mint mi? Miért nem választja ki a kedvenc darabjait, amikben majd szerepel a könyvtáram megnyitóján?

Úgy teszek, mintha tétováznék.

– Kérem! – noszogat. – Ragaszkodom hozzá.

Végigsimítok a drágakövekkel kirakott arany nyakláncokon. Megtapogatom az ezüstöt, ami szinte fehér. Csavart bronztárgyakat emelek fel, a történelem súlyát méregetem bennük. Végül Guimet kedvenceit választom: a melltartót, két kígyós karperecet, és egy diadémot, aminek saját tárlója van, meg egy nyakláncot, mely – Guimet szavaival élve – „csodásan hosszan” csüng majd le a melleim között. Átadom a kiválasztott darabokat Clunet-nek, aki egy hosszú fémdobozba zárja el őket.

– A könyvtáram szemben van, az utca túloldalán – mondja Guimet. – Ház és múzeum is egyben. Nemrég építtettem rá egy emeletet. Ez ad otthont a legnagyszerűbb gyűjteményeimnek, melyeket a világ minden részéből szedtem össze. Szeretném megmutatni magának, Mata Hari.

– Hát hogyne – mondja Clunet. – Átmehetünk most is, ha gondolja. Szívesen megnézném, hogy mit hozott létre.

Guimet rámered, és nem tudni, hogy Clunet észlelte-e: rá nem vonatkozott a meghívás.

Hármasban átsétálunk a Place d’Ienán, és Guimet kulcsot szed elő a zakója zsebéből. Egy emeletes épület áll előttünk, vele szemben George Washington életnagyságú lovas szobra.

– Öt éve állították ide – mondja undorral Guimet.

Elolvasom a szobor feliratát. „AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK ASSZONYAINAK AJÁNDÉKA FRANCIAORSZÁG TESTVÉRI SEGÍTSÉGÉÉRT ATYÁIKNAK A FÜGGETLENSÉGI HÁBORÚBAN.”

– Maga járt már Amerikában? – Washington felemelt kardjára pillantok. Soha életében nem járt Párizsban.

– New Yorkban. – Elmosolyodik valami kellemes emléken. – Nincs annál szebb város a világon.

Meglep a válasza. – New Yorkot szebbnek találja, mint Párizst? – Még mindig emlékszem az első benyomásokra Párizsról: a széles sugárutakra, a szikrázó fényekre. Bárhová mentem, mindenhol akadt valami új látnivaló. És a nők… Mind úgy voltak öltözve, mint a feltörekvő filmcsillagok: Callot Soeurs öltözékek, Paul Poiret ruhák.

– Teljes mértékben – mondja Guimet. – New Yorkban olyan magas épületek is vannak, hogy egyesek nem mernek felmenni a lifttel a tetejükre. Az egész város csupa varázslat.

Egy nap talán majd én is elmegyek New Yorkba. A varázslat városába.

Benyomja a dupla szárnyú ajtót, és belépünk a kör alaprajzú könyvtárba, mely olyan gyönyörűen van kialakítva, hogy azonnal eláll a lélegzetem. A fény és a tér valóságos kupolás katedrálisa. A mintás fapadló fényesre van csiszolva, és nyolc kecses oszlop nyúlik a második szint felé. Mindenfelé könyvek, bőrbe kötve vagy üvegtárlókban.

– Te jó ég, ez egy vagyonba kerülhetett – lép Clunet a terem közepére, és megcsodálja a mennyezet látványos üvegtetejét.

– Egy kisebb vagyonba – ismeri el Guimet.

– Indah – mondom, Guimet kedvéért. Ami maláj nyelven annyit tesz: gyönyörű.

Guimet a lépcsőhöz vezet bennünket, és int, hogy kövessük. A második szintről nézve a lenti rész valóságos mahagóni és gyöngyház csillagrobbanás. Végignézek a felbecsülhetetlen értékű műkincseken, és elképzelem mindazokat az országokat, amiket Guimet végigjárhatott, hogy létrehozza ezt az álomszerű, elbűvölő helyet – Indiát, Jávát, Kínát, Japánt… A könyvtára lélegzetelállító. Új keletű csodálattal veszem őt szemügyre a tompa fényben. Egy olyan férfi, aki képes ennyi finom részletet összehangolni, hogy megvalósítsa álmát, és létrehozza az ázsiai művészet katedrálisát, biztosan gyengéd és figyelmes szerető. Clunet azt mondta, hogy Guimet egyszer már volt házas. Vajon mi lett a feleségével? Meghalt, vagy megszökött, mint én?

Megállunk a fabalusztrádnál, és Guimet megköszörüli a torkát. – Edouard, ott van még az a lápis nyakék az irodájában?

– Természetesen.

– Elhozná nekem?

– Hogyne. Holnap…

– Igazából most azonnal lenne rá szükségem.

Clunet a homlokát ráncolja. – Rendben. Mata Hari, akkor…

– Szerintem Mata Hari kitűnően érzi magát itt. Semmi szükség arra, hogy önnel tartson.

Mindkét férfi rám mered, én pedig mérlegelem az előttem álló döntést. Clunet hosszan néz a szemembe, és nem tudom, hogy mit akar sugallni: igent vagy nemet. Talán azt akarja, hogy maradjak?

– Biztos vagyok benne, hogy rengeteg minden van ebben az elbűvölő könyvtárban, amit Monsieur Guimet szívesen megmutatna nekem – mondom végül. – Sok roppant érdekes könyvet láttam, amiről szeretnék többet megtudni. Ön tegye csak a dolgát, Monsieur Clunet. Én majd hazatalálok.

Guimet-re nézek, aki elmosolyodik.

*  *  *

Miután végeztünk, Guimet végigdől az ágyon, és mélyeket lélegezve mered a mennyezetre. – El sem tudtam képzelni – mondogatja. – El sem tudtam…

Végigsimítok a vászonlepedőn, mely oly finom, mintha selyemből lenne. Itt a helyem.

*  *  *

Mikor másnap reggel felöltözöm Guimet hálószobájának tágas, fényűző kényelmében, megkérdezi, hogy mire lenne szükségem az előadásomhoz, amikor majd táncolni fogok a múzeum avatásán. – Bármi lehet – hangsúlyozza, miközben megköti selyemköntöse övét. – Csak mondd meg, hogy mire van szükséged, és én mindent megadok neked.

Ezernyi dolog jut eszembe azonnal. De csak olyan szobrokat kérek, amilyeneket a hindu templomokban láttam, és a Jáván oly gyakori bronz tűztálakat. – Ezenfelül – mondom – egy jávai gamelánzenekarra is szükségem lesz. Nyolc hangszerre. Meg egy fuvolára és egy siterre. – Szép kis rendelés. De Guimet nem zavartatja magát.

– Vedd úgy, hogy megkaptad.