Johanna Mo

ÁRNYÉKLILIOM

A mű eredeti címe: Skuggliljan

Copyright © Johanna Mo, 2021

Published by agreement with Ahlander Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Annus Ildikó

ISBN 978-963-614-122-6 (papír)

ISBN 978-963-614-123-3 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szabó Lea

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Az utolsó nap

Mielőtt belépne az udvarra, körbekémlel. Az utca másik végén kinyílik az egyik ház ajtaja, ő pedig megtorpan. Az enyhe késő nyári este nevetés foszlányait hozza magával. A kilátást magas sövény takarja el, az egyik kis résen át azonban látja, hogy egy virágos ruhába öltözött, sötét hajú nő lép ki az ajtón. Összecsomózott műanyag zacskót hajít a szemetesbe. A konténer zöld fedele nagyot csattan, a férfi szíve pedig heves zakatolásba fog, amikor a nő visszaindul. Egy ideig sziklaszilárd meggyőződése, hogy a nő észrevette, mert megállt, és az ő irányába tekintett. De aztán megrázza a fejét, és eltűnik a sövény mögött.

A férfi csak akkor mer mozdulni ismét, amikor a nő már visszatért a házba. Nesztelen léptekkel az ajtóhoz oson. A zár akadozik, neki pedig az az érzése támad, hogy szándékosan kapott rossz kulcsot. A stressztől elfogja a rosszullét. Gyűlöli, hogy azért került ebbe a vacak helyzetbe, mert képtelen nemet mondani. Mert egyszerűen rendes akart lenni.

Ez így nem mehet tovább. Abba kell hagynia. Méghozzá Hugo kedvéért.

Végre sikerül kinyitnia a zárat, és az ajtó kitárul. A férfi a kapcsoló után tapogatózik. Az előszoba lámpája felgyullad, szikrázik egyet, majd ismét sötétségbe burkolózik a helyiség.

A rohadt életbe!

Űzi, szorongatja őt az idő, de amire most készül, az legfeljebb egy negyedórát vesz igénybe. Utána itthagyhatja a házat, visszatérhet az autóhoz, és hazamehet.

Le sem veszi a cipőjét, csak megy előre. Elhalad a kandalló előtt, majd be a konyhába. Megpróbálja ott felkapcsolni a villanyt, a konyhában viszont egyáltalán nincs lámpa. Az órára sandít – 18:57 van –, és fogalma sincs, mihez kezdjen a várakozás ideje alatt. Egy sóhajjal a padlóra ereszkedik, és átkarolja a térdét. Talán mégis hagynia kéne ezt a fenébe, és inkább hazamenni. De nem meri megtenni.

Néhány perccel később nyílik a bejárati ajtó, ő pedig olyan gyorsan ugrik fel, hogy egy pillanatra elveszti az egyensúlyát, és kénytelen a falnak támaszkodni. Kiszédeleg az előszobába.

– Sietnünk kell! – mondja. – Még máshol is van dolgom.

Aztán megtorpan, és a küszöbön álló emberre bámul.

– Te meg mit keresel itt?

A döbbenet pániknak adja át a helyét, agya teljességgel képtelen összekapcsolni a cikázó gondolatfoszlányokat. A másik ember arcán düh és határozottság tükröződik. De miért? Rettegés markolássza a torkát, látómezeje összeszűkül. Egyetlen kristálytiszta gondolat képes csak utat törni magának a káoszban: Segíts, kérlek!

AUGUSZTUS 18., VASÁRNAP

1. fejezet

Hanna Duncker olyan ülőhelyet választott, ahonnan rálátása volt a bejáratra. A pincérnek azt mondta, hogy egyelőre csak egy pohár vizet kér, további rendelését majd akkor adja le, ha megérkezett a társasága.

Akárcsak Hanna édesapja, Lars, annak barátja, Gunnar is túl sokat ivott, bár ő inkább csak bizonyos időközönként öntött fel alaposan a garatra, arról pedig Hannának nem voltak értesülései, Gunnar pillanatnyilag hogy áll az alkohollal. A férfi először nem nagyon akart vele találkozni. Utoljára tavaly ősszel látta, Lars temetésén, de Hanna már akkor is alig bírt néhány szót váltani vele. Felajánlotta Gunnarnak, hogy vegye meg a házat. Amíg Lars börtönben ült, addig Gunnar lakott ott, de megvenni nem akarta. Apja és Gunnar időtlen idők óta barátok voltak, korábban együtt dolgoztak egy kalmari vállalatnál.

Három gyászoló, többen nem voltak a temetésen: Hanna, Gunnar meg egy nő, aki Gunnarral érkezett, de ő is csak lelki támasznak. Sem Lars szülei, sem Hanna bátyja, Kristoffer nem jött el. Az apai nagyszülők már Norvégiában laktak, és nem tartották Hannával a kapcsolatot, Kristoffer pedig évek óta Londonban élt.

Az Ernesto vendéglő ajtaja kinyílt, de nem Gunnar lépett be, hanem egy fiatal pár. A nő a férfi felé fordult, és olyan hangosan nevetett, hogy Hannának nem volt kétsége afelől, hogy újdonsült szerelmesek. A nő vörös loknijai az arcába hulltak, mire gyorsan félresöpörte őket. Hanna nyelt egyet. Volt barátja, Fabian éppen tegnapelőtt rakott fel egy ultrahangos képet a Facebookjára. Ő és az élettársa – az az óvónő, akivel Fabian néhány héttel azután állt össze, hogy ejtette Hannát – gyermeket vártak. Hanna perceken át mereven bámulta az ultrahangos fotót, nem bírt tőle elszakadni.

A fiatal pár a lefoglalt asztaluk iránt érdeklődött. Mint kiderült, egyéves évfordulójukat ünneplik. És Hanna még azt képzelte, hogy most jöttek össze! Tekintetével követte őket, ahogyan felfelé haladnak a pincér után az emeletre.

Ismét nyílt az ajtó, de ezúttal sem Gunnar volt az érkező, hanem egy hatvanas éveiben járó férfi. Bal karja ernyedten lógott, bal lábát nem tudta behajlítani. Alighanem szélütés érte. Odalépett egy vele egykorú férfihoz, és hosszan átölelték egymást. Mi van, ha Gunnar meggondolta magát?

Hanna az egész nyarat az Ester Jensen ellen elkövetett rablógyilkosság nyomozati anyagának olvasásával töltötte, annak a gyilkosságnak az anyagával, amelyért apját, Larsot 2003-ban elítélték. Jobban mondva egy hetet szánt az olvasásra, a fennmaradó időben pedig igyekezett megemészteni az olvasottakat. Lars DNS-ét megtalálták Ester házában, az ujjlenyomata pedig rajta volt azon a benzineskannán, ami a leégett ház mellett hevert.

Az efféle bizonyítékokat képtelenség figyelmen kívül hagyni. Hogyan is képzelhette be magának, hogy az apja ártatlan?

Mivel Hanna májusban állt munkába a kalmari rendőrségnél, nem nagyon volt lehetősége szabadságot kivenni, amennyit meg mégis, azt alaposan elrontotta az apja ügye. Nyugtalanságát tompítandó igyekezett elfoglalni magát, ezért aztán elkezdte felújítani Klevában álló aprócska házát. Kitapétázta a nappalit, fehérre festette a plafont és a szegélyléceket, az emeleti hálószoba egyik falát meg világoszöldre. A konyha kis virágos tapétájához nem mert nyúlni. A ház most már nem tűnt annyira elnyűttnek, de a vécére és az előszoba melletti kis zuhanyzófülkére ráfért még a renoválás.

Hanna a mobiljára pillantott, hogy megnézze, mennyi az idő. Gunnarnak már tíz perce meg kellett volna érkeznie. Rebecka, Hanna gyerekkori barátnője új fotót küldött. A családjával egy last minute utazáson volt a Kanári-szigeteken. Tavasszal Rebecka fiát, Joelt holtan találták a Möckel-láp melletti pihenőhelyen; ez volt Hanna első nyomozása, amióta visszaköltözött Öland szigetére. Ő és Rebecka együtt nőttek fel, és mi tagadás, különös volt őt ennyi év után viszontlátni – főleg ilyen körülmények között.

Hanna megnyitotta Rebecka küldeményét. A képen Molly volt látható, a kezében egy tölcsér olvadó fagylalttal. A fehér édesség lecsorgott a kezén, ő pedig kacagott. A kishúg a jelek szerint sokkal jobban viselte a veszteséget, mint Rebecka, aki több alkalommal is felhívta Hannát, és belezokogott a telefonba.

„Nem bírom tovább!”

De aztán valahogyan mégis átvészelte a mindennapokat. Ezzel az utazással nem csupán a történtek helyszínétől akartak távolabb kerülni, de Rebecka a férjével, Petrivel való kapcsolatát is meg kívánta menteni.

A megbeszélt időpont után negyedórával ismét nyílt a vendéglő ajtaja, és ezúttal valóban Gunnar lépett be rajta. Farmert és rozsdabarna pólót viselt. Ugyan tíz hónapja találkoztak utoljára, de hát mégiscsak egy temetésen. Gunnar most sokkal frissebbnek, üdébbnek tűnt, napbarnított volt, és kipihent, őszes haja rövidre nyírva. Néhány évvel fiatalabb volt Larsnál, tehát még aligha tölthette be a hatvanat. Leült Hannával szemben.

– Elnézést a késésért! – szólt.

– Semmi baj. Örülök, hogy eljöttél.

A pincér odasietett az asztalukhoz, és felvette a rendelést. Gunnar kólát kért a pizzájához, úgyhogy Hanna is ezt tette, bár egy pohár vörösbor most jobban esett volna neki.

– Csinos a frizurád – jegyezte meg Gunnar.

– Köszönöm.

A temetésen Hannának félhosszú haja volt, de utána jó rövidre vágatta, csak elöl lógott le egy tincs, méghozzá egészen az arccsontjáig. Néhány hónappal ezelőtt valaki Tarthi Brienne-nek nevezte. Akkor Hannának a leghalványabb sejtelme sem volt, ki az. Persze valóban volt köztük hasonlóság termetben, hajszínben és frizurában, de Hanna azért nem volt annyira vállas és széles. A Trónok harcát azóta sem nézte meg.

– Láttam, hogy a kalmari rendőrségen dolgozol – folytatta Gunnar.

Hanna tartózkodóan bólintott. Gunnar hangjában szemernyi vádaskodás sem volt, inkább csak érdeklődés, de Hanna most nem a munkájáról kívánt csevegni.

– Elolvastam a nyomozati anyagot – szólt.

– Vagy úgy – felelte Gunnar, ennél többet azonban nem mondott, csupán egy halvány ránc jelent meg a homlokán, de ez mindennél ékesszólóbban jelezte, hogy Gunnar megértette, melyik nyomozás anyagáról van szó.

– Beszéltél Larssal arról, ami Esterrel történt? – kérdezte.

– Nem – felelte Gunnar. – Én próbáltam, de Lars nem akart.

Hanna egy korty kólával nyelte le a csalódottságát. Most már igazán bánta, hogy nem bort rendelt.

– Mivel töltöd a napjaidat? – kérdezte Gunnartól.

Most jött rá, hogy így kellett volna kezdenie, felszínes csevegéssel, ahogy a normális, másokra odafigyelő emberek szokták. Hirtelen felvillant benne egy emlékkép egy réges-régi karácsonyról. A konyhában ültek mind a hatan: ő, Kristoffer, anya, apa, nagymama és Gunnar, aki ilyenkor szokott jönni hozzájuk ebédelni. Ez alkalommal egy rénszarvasmintás kötött pulóver volt rajta, és Hanna felpróbálhatta. Leért egészen a vádlijáig.

– Egy norrlideni lakásban lakom – felelte Gunnar. – Muszáj volt elköltöznöm Ölandról.

Hanna is elköltözött annakidején, de ő egészen Stockholmig meg sem állt, tizenhat év elteltével azonban végül mégis visszatért. Azt gyanította, hogy Gunnarnak is bőven kijutott a pletykákból. Bizonyos értelemben a férfinak talán rosszabb volt, hiszen ő ott maradt a szigeten, sőt mi több, Lars házában lakott. A gyilkos házában, ahogyan emlegették. Hanna nem találta meg Gunnar új címét, csak egy telefonszámot.

– És dolgozol?

– Igen, egy idősotthonban. Ráadásul Leticia és én éppen most szereztünk be magunknak egy russkiy toyt.

– Hát az meg micsoda?

– Egy kis méretű kutya.

– Nem azt jelenti, hogy orosz játékszer?

– Dehogynem! – vigyorgott Gunnar.

A pincér megérkezett, letette eléjük a pizzát, ők pedig néhány percig az ételnek szentelték minden figyelmüket. Gunnar jóval buzgóbban, mint Hanna.

– Leticia állt melletted a temetésen? – kérdezte Hanna, amikor úgy érezte, ideje ismét elindítani a beszélgetést.

Gunnar akkor bemutatta őket egymásnak, de a név abban a pillanatban a feledés homályába merült, amint Gunnar kimondta.

– Ő bizony.

– Barátnő, állás és kiskutya. Nem semmi.

Gunnar mosolygott, Hanna pedig meglepődött, mindez mennyire fájdalmas érzéseket ébreszt benne. Az édesapja vajon miért nem volt képes rendbe tenni az életét, abbahagyni az ivást, új munkahelyet és új asszonyt találni? Akkor Ester még ma is élne. És ekkor hirtelen egy másik felismerés érte: apa halála alighanem megváltás volt Gunnar számára, még akkor is, ha maga Gunnar ezt így sosem mondta ki. Ő volt az egyetlen, aki Lars mellett maradt, és aki valóban megpróbált neki segíteni.

A férfi arca ismét komoly lett.

– Ne haragudj, hogy szabódtam, amikor felhívtál, hogy találkozzunk, de… – Elhallgatott, tekintete ide-oda ugrált. Végül aztán Hannától balra állapodott meg.

– Rendbe raktam az életemet, úgyhogy nem akartam, hogy bárki is visszarángasson a múltba.

Ezeket a szavakat akár Hanna bátyja, Kristoffer is mondhatta volna. Ők ketten május óta nem beszéltek egymással. Akkor azért hívta fel a testvérét, mert a Joel gyilkosa utáni nyomozás során bátyja régi barátjával, Axel Sandstennel is találkozott. Axel volt Joel édesapja, és egy ideig szerepelt a gyanúsítottak listáján. Hanna néhány hete üzenetet hagyott Kristoffer telefonján, de a bátyja nem hívta vissza. Az apjuk ügyében folytatott nyomozásról akart vele beszélni. Ez idáig még csak a szomszédjával, Ingriddel osztotta meg töprengéseit.

– Randizol valakivel? – tudakolta Gunnar.

– Nem – felelte Hanna.

– Nem mintha muszáj volna – folytatta Gunnar, amikor látta a reakcióját.

Hanna levágott egy darabot a pizzából, de ott hagyta a tányéron.

– Volt egy kapcsolatom Stockholmban – felelte. – De nem működött a dolog.

– Hát igen, ilyenek ezek a kapcsolatok, nem mindig működnek. Leticia és én már lassan négy éve vagyunk együtt.

– Az szuper.

– Persze megvannak a magunk problémái.

Hannának volt egy olyan érzése, hogy ez utóbbit Gunnar kizárólag az ő kedvéért tette hozzá, és hogy Leticiával valójában olyanok, mint az a párocska, akik az egyéves évfordulójukat ünneplik az emeleten. Hannának már a temetésen is úgy tűnt, hogy Gunnar és a barátnője nagyon is jól megvannak egymással.

– Lars büszke lenne rád.

Most Gunnar kereste Hanna tekintetét, de hasztalan, ő csak darabolta tovább a pizzát. Az apjával kapcsolatos, bárminemű témát megpendíteni olyan volt, mintha aknamezőre küldenék. Ugyan ki áhítozna arra, hogy egy gyilkos büszke legyen rá? De mégis, Lars egészen Hanna tizenkettedik születésnapjáig fantasztikus apa volt. Részt vett a gyermekei életében, buzdította és segítette őket. Az édesanyjuk halálakor csúszott ki hirtelen a lába alól a talaj.

– De azért biztos mondott valamit – pillantott fel Hanna.

– Mármint úgy érted, a történtekről?

Hanna bólintott.

– Kérlek! – szólt Hanna, amikor látta, hogy Gunnar tétovázik. – Tudom, hogy apa gyújtotta fel a házat, és hogy előtte valószínűleg halálra verte Estert. De muszáj megértenem, hogy miért tette. Ez a rengeteg erőszak…

Képtelen volt folytatni. A tűz a legtöbb nyomot eltüntette, de annyit lehetett tudni, hogy Esternek húsz csontja is eltört. Gunnar bekapta az utolsó szelet Vesuviót, és lassan rágni kezdte.

– Egyszer, amikor felöntött a garatra, azt mondta, hogy nem kellett volna…

Gunnar elhallgatott, és kibámult az ablakon. Odakint az utcán egy csapat tinédzser haladt el. Nevettek – az egyik lány ráadásul annyira kacagott, hogy kénytelen volt megkapaszkodni az egyik barátjában, nehogy eldőljön.

– Kérlek! – szólt ismét Hanna. – Mit mondott?

– Hogy nem kellett volna falaznia neki.

– És mit értett ez alatt?

– Nem tudom biztosan, de…

Gunnar Hanna felé fordult. Tekintetével mintha könyörgött volna, hogy ne kényszerítse ki belőle a folytatást.

– Muszáj elmondanod! – jelentette ki Hanna.

Dühösebben mondta, mint szerette volna, de ha Gunnar egyszer elkezdte a történetet, azt be is kell fejeznie.

– Csak egyvalakit ismerek, aki helyett Lars hajlandó lett volna börtönbe menni – felelte Gunnar. – Mármint nyilván rajtad kívül.

2. fejezet

A fürdőruha még nem száradt meg teljesen, és Lykke Henriksen megborzongott, amikor magára húzta. Elfelejtette felrakni a szárítókötélre, amikor ma reggel kiöblítette. Minden reggel és minden este megmártózott a tengerszorosban, és ehhez csupán száz métert kellett sétálnia a házától. Az úszás volt az egyetlen tevékenység, amely képes volt eloszlatni a ködöt a fejében. Visszazuhant a régi, kényszeres szokásaiba, aminek nagyon nem örült. Újra kezébe kell vennie az irányítást. Minden ingatag lábakon állt, kivált ez után a különösen szar nap után.

Lykke bedugta a lábát a klumpába, a konyhai bejáraton át kiment a szárítókötélhez, levette róla a törölközőt, a vállára hajította, majd sarkon fordult, és megindult a tenger felé. Nyolc óra elmúlt, a nap már a horizonthoz közelített. Körülbelül fél óra múlva alá is bukik teljesen. Ha Lykke akarna, lakhatna itt is. Talán legjobb volna feladni az uppsalai lakást, és végleg ide költözni, ha már úgysem jutott be a doktori képzésre. De akkor vajon milyen állást vállalna? Nem úgy tűnt, mintha a munkaerőpiac két kézzel kapkodna a huszonnégy éves lepkeszakértő biológusok után.

Mintha a természet is csak bosszantani akarná, ebben a pillanatban egy erdei busalepke szállt fel az egyik borzas púpliliomról, amelyek az alacsony kőfal körül nőttek a kertben. A lepke egy hím példány volt, amit onnan tudott, hogy inkább sárga volt, mint barna. Párat körözött Lykke előtt, majd elrepült.

Lykke haladt tovább a víz felé. Habár sem fal, sem sövény nem húzódott a nyugati oldalon, mégis tudni lehetett, hol végződik az ő birtoka, és hol kezdődik a mező. A mező füve frissen volt nyírva, az ő udvarán azonban azóta szabadon nőhetett, amióta Lykke a nyár elején megérkezett. Semmi ereje nem volt fűnyírással vesződni.

Kivételesen szinte teljes szélcsend volt, és már reggel ragyogóan sütött a nap. Az időjárás-előrejelzés szerint majd hűvösebbre fordul az idő. Ilyennek érezte Lykke a saját jövőjét is: olyan volt, mint egy közeledő hidegfront. Csak azt nem tudta, hogy a közelgő vihar vajon kegyetlenebb lesz-e, mint az, amit éppen maga mögött hagyott.

Amikor átért az úton, megfordult, és a ház felé pillantott. Ha eladná, alighanem egy évig nem kellene dolgoznia. De mégis – muszáj állást találnia, valamit, amivel megtöltheti a napjait és a fejét. Ráadásul abban továbbra sem volt biztos, hogy képes lenne megválni a háztól. Az édesanyja három évvel ezelőtt halt meg, Lykke akkor örökölte ezt a grönhögeni házat. Édesanyja és nagymamája is itt nőtt fel. Lykke többnyire Airbnb-n keresztül adta ki, de ezen a nyáron ő maga akart itt lakni, hogy közben eldönthesse, mihez kezd ezután. Pár ezer koronáért vett egy régi Škodát, a szigeten ugyanis elég bajos lett volna autó nélkül létezni. Persze volt itt egy élelmiszerbolt és egy vendéglő is, ráadásul busz is közlekedett a szárazföldre. Viszont nem járt túlságosan gyakran, sőt át is kellett szállni, és Lykke gyűlölte, ha ennyire korlátozzák.

Leterítette a törölközőt egy sziklára, levette a papucsát, és óvatosan belegyalogolt a vízbe. Messzebb, a kikötőnél volt egy móló, de mégis itt szeretett jobban fürödni, akármennyire kavicsos is ez a szakasz. Olykor-olykor elsétált a mészkőfejtőhöz. Amikor kicsi volt, még alig fürödtek itt páran, most azonban nyaranta majdnem mindig tele a part. A víz türkizkékben játszott, és mély volt, a sziklákról bele lehetett ugrani. Az emberek mintha csakis azért utaztak volna el ide, hogy képeket készíthessenek az Instagramjukra. Gyermekkorának kedves strandja viszont mostanra használhatatlanná vált, mert teljesen ellepték a golfozók. Ott álltak a parton, és egymás után ütötték ki a labdáikat.

Habár reggel óta kitartóan sütött a nap, a tengerszoros vizét nem tudta felmelegíteni. A víz csak a térdéig ért, de a hideg szétsugárzott az egész testébe, tagjai megmerevedtek. A tenger itt hosszú darabon sekély maradt, és a sok kő miatt nehéz volt kijutni a nyílt vízre. Lykke megborzongott, amikor hirtelen megrohanta az emlék, miként vágta bele a kést az autógumiba. Nehezebb volt kilyukasztani, mint gondolta. Talán azért, mert annyira remegett a keze, de addig nem tágított, amíg nem hallotta, hogy kisüvít a gumiból a levegő.

Hogy lerázza magáról az emléket, Lykke megszaporázta lépteit. Egyszer csak megcsúszott, és majdnem elvesztette az egyensúlyát. Egy éles kőre lépett, és a hasító fájdalom egyenesen tartotta. Végül aztán hagyta, hogy a teste elernyedjen, és belezuhanjon a vízbe. Néhány határozatlan kartempó után lebukott a mélybe.

Most örömmel fogadta a hideget: az kitörölt mindent zakatoló, lázas agyából.

AUGUSZTUS 19., HÉTFŐ

3. fejezet

Amikor Hanna megérkezett a kalmari rendőrségre, első dolga volt, hogy hozzon egy kávét magának. Nehezen tudott elaludni az éjjel, egyre csak Gunnar szavai jártak az eszében: „Csak egyvalakit ismerek, aki helyett Lars hajlandó lett volna börtönbe menni. Mármint nyilván rajtad kívül.”

Amint Gunnar kimondta e szavakat, Hanna kirohant az étteremből, a nagy száguldásban még egy poharat is felborított. Gunnar nyilván Kristofferre utalt, ki másra – az pedig, hogy Kristoffer ölte volna meg Estert, még valószínűtlenebb gondolat, mint hogy az édesapjuk tette. Miért mondta ezt Gunnar? A bizonyítékokat nem lehetett semmisnek tekinteni. Ester a saját házában halt meg, ahol Lars is bizonyítottan bent járt, az ujjlenyomatát pedig megtalálták a benzineskannán. Vajon Gunnarnak még nehezebb volt elfogadnia Lars bűnösségét, mint Hannának? Hiszen több mint harminc éven át barátok voltak. Vagy csak Kristoffer miatt volt az egész? Gunnar szörnyen dühös volt rá, amiért nem jött el a temetésre.

Gunnar az este folyamán többször is próbálta elérni Hannát, de ő túlságosan fel volt zaklatva ahhoz, hogy képes legyen kommunikálni vele. „Én csak megismételtem, amit Lars mondott” – ezt írta Gunnar a legutóbbi sms-ében.

A kávéscsésze színültig volt, úgyhogy majdnem ki is löttyent, amikor Hanna megindult felfelé a lépcsőn. Megállt, és gyorsan ivott belőle pár kortyot, aztán grimaszolt egyet részben a forrósága, részben az íze miatt.

„Nem kellett volna falaznom neki.”

De miért is kéne hinnie Gunnarnak? Ő is hazudhat. Talán maga Gunnar is benne volt az ügyben.

Muszáj volna beszélnie Kristofferrel, egyrészt arról, amit Gunnar állított, másrészt az egész nyomozati anyagról. Hanna most már bánta, hogy egyáltalán elolvasta, de hát nem volt mit tenni. Az apja kihallgatásáról készült jegyzőkönyvet kifejezetten gyötrelmes volt végigolvasni. Rengeteget beszélt önmagáról, de amint Ester Jensenre terelődött a szó, azonnal szűkszavúvá vált. Elismerte, hogy megölte a nőt, azt azonban tagadta, hogy szándékosan. Amikor megkérdezték, miért tette, makacsul hallgatott.

Hanna óvatosan felvitte a kávét az irodába. Legnagyobb meglepetésére már ott találta Erik Lindgrent. Pedig ilyen korai órán nem szokott még bent lenni senki.

– Nem bírtál aludni, vagy mi? – kérdezte.

– Bingó – felelte Erik. – Kábé minden porcikám sajog az izomláztól.

Amikor Hanna először találkozott a kisportolt és napbarnított Erikkel, azonnal a szörfösök jutottak eszébe. Sötétszőke, hullámos haja alighanem szintén hozzájárult ehhez. Szombaton Erik részt vett az Ironman versenyen. Felhős volt az ég, húsz foknál nem nagyon lehetett több. A csoportjukból Hanna, Daniel és Amer elmentek drukkolni neki. Amernek néhány óra után indulnia kellett haza a családjához, de ő meg Daniel maradtak, amíg Erik célba nem ért. Eriknek nagy szüksége volt a társaságra, ugyanis a felesége, Supriya, és a lánya, Nila hat hete elutaztak Indiába, és csak pénteken jönnek haza.

Hanna leült az íróasztalhoz, és átolvasta az e-mailjeit. Szerette ezt a napszakot, a csendet és a békét. Ilyenkor nyugodtan és komótosan képet alkothat mindarról, ami az előző munkanap óta történt, közben szürcsölgetve a kávéját. Éppen ma nem sok olvasnivalója akadt. Egy súlyos testi sértés nyomozását bízták rá, de a tanú, akit már egy ideje próbált elérni, nem jelentkezett. Talán nem is fog soha. Az áldozat egy tizenkilenc esztendős fiú, aki az egyik szemére alighanem megvakult.

Gondolatai újra visszatértek Gunnarhoz. Vajon miért mondta azt, amit mondott? Ha valaha is meg akarja érteni, nem hagyhatja figyelmen kívül őt. Megpróbált sms-t írni neki, de az üzenet hangneme túl vádaskodó lett, úgyhogy kitörölte, és újrakezdte. Behunyta a szemét, majd elküldte.

„Elnézést a tegnapiért.”

Azonnal jött is a válasz:

„Hát igen. Ezért nem akartam találkozni. Tudtam, hogy meg fogod kérdezni.”

Hanna a kijelzőre meredt. Fogalma sem volt, hogy erre mit írhatna. Összerezzent, amikor Gunnartól új üzenet érkezett:

„Tudom, hogy nehéz.”

Hannában fellobbant a düh. Nem, Gunnar nem tud a világon semmit, senkinek fogalma sincs semmiről. Gunnar is lerázta magáról Larsot és az együtt töltött éveket, és aztán továbblépett. De a haraggal együtt a szégyenérzet is elemi erővel csapott le Hannára. Elvégre Gunnar sokkal többet segített apának, mint amire ő valaha is képes volt. Ebben a pillanatban Amer lépett be az irodába.

– Hát itt a hős! – kiáltotta. – Hogy érzed magad?

Hanna már majdnem mondott valami ostobaságot, de aztán rájött, hogy Amer nyilván Eriknek címezte a szavait.

– Ahogy megérdemlem.

– Egyetértek – felelte Amer. – De legalább bevonszoltad magad a célba.

Harminc kilométer után, a véghajrában Erik fájdalmas arccal bandukolt feléjük. Ők meg kiabáltak és fütyültek, hogy folytassa. Utána sörrel ünnepeltek az egyik sátorban.

Daniel és Carina lépett be az irodába, és mindketten leálltak egy kicsit beszélgetni Erikkel. Daniel arcának enyhe rózsaszín tónusa volt, amilyen Hannáé szokott lenni, amikor felragyog az első tavaszi napsugár, vagy ha később túl sokáig tartózkodik kint. Vajon mit csinálhatott Daniel, amitől ennyire megfogta a nap? Az egyik alkalommal, amikor munka után iszogattak, Daniel hosszú előadást tartott nekik arról, milyen káros a napfény a bőrnek. Carinán jól látszott, hogy a nyár nagy részét szabad levegőn töltötte, feltehetőleg az imádott kertjében tevékenykedett. Hanna és Carina között továbbra is hűvös volt a viszony. Carina nem rejtette véka alá, milyen kevéssé van elragadtatva attól, hogy Lars Duncker lánya nyomozói állást kapott a kalmari rendőrségen. Carina unokatestvére volt Mariának, Ester Jensen lányának; de nem Ester, hanem az édesapjuk révén álltak rokonságban.

A csoport vezetője, Ove Hultmark dugta be a fejét az ajtón.

– Sajnálom, hogy félbeszakítom a csevegést – szólt. – De ha már úgyis itt van mindenki, akkor elkezdeném az értekezletet.

Majdnem mindig egy előre lefoglalt tárgyalóban tartották a reggeli megbeszélést, a többit általában a csoportszobában intézték el. Hanna leült, és Ove arcának barázdáit kezdte tanulmányozni. Ove bő egy héttel ezelőtt döntötte el, hogy leszokik a dohányzásról, de Hanna mégsem gondolta, hogy emiatt olyan borús a tekintete. Vagy esetleg azért, mert elfelejtették tőle megkérdezni, hogy szombaton lenne-e kedve velük tartani az Ironmanre. Sokkal inkább arról lehetett szó, hogy az elmúlt hetek viszonylagos nyugalma a vége felé közeledett.

Ove két képet vetített ki. Az egyik egy negyvenes éveiben járó férfi igazolványképe volt, a másik pedig egy privát fotó, amelyen egy fiatalabb nő volt látható: a padlón ült, és egy egy év körüli gyerekkel építőkockázott. A fiatalasszony világoskék nyári ruhát viselt, a kisfiún csak egy póló meg a pelenka volt. A nap rávilágított a parkettára. A kép készítésének pillanatában a kicsi a kamerába nézett, és kacagott, a nő teljes mértékben a gyermekre fókuszált. Fantasztikus kép volt.

– Tegnap késő este jelentették be a negyvenhárom éves Thomas Ahlström és a fia, Hugo eltűnését – szólt Ove.

– Milyen idős a fiú? – kérdezte Hanna.

– Tizennégy hónapos. A feleség jelentette be az eltűnésüket. A göteborgi vonattal jött, és elvileg a férje kiment volna elé az állomásra, de nem jelent meg. A nő hazament, de otthon sem találta őket.

– Milyen állapotban volt a lakás?

– Fogalmam sincs – felelte Ove. – Csak annyit tudok, hogy az autó is eltűnt. A feleséget Jenny Ahlströmnek hívják, és Hulterstadban lakik. Te és Erik menjetek el hozzá, és beszéljetek vele!

4. fejezet

A GPS szerint negyven perc volt az út az Öland délkeleti részén fekvő Hulterstadba. Erik hátradöntötte az anyósülést, és behunyta a szemét. Rettentő kimerült volt. A szombati Ironman alatt többször is abba akarta hagyni a versenyt. A véghajrában kollégái buzdítása volt az egyetlen, ami még hajtotta előre.

Eriket büszkeséggel töltötte el a gondolat, hogy képes volt beküzdeni magát a célba. A futás minden kétséget kizáróan az egyik legnehezebb próbatétel az életében. A sörsátorban videóhívást kezdeményezett Supriyával és Nilával. Alig hallották egymást, de Nila kedvéért Erik a kamerán keresztül megmutatta a sátrat. Supriya nagyon örült Erik teljesítményének, és elismerte, hogy bizony voltak kételyei azzal kapcsolatban, hogy a férje képes lesz-e célba érni.

Erik olyan fáradt volt, hogy ebben a percben elveszítette kapcsolatát a valósággal. Hirtelen Mumbaiban találta magát, és éppen a Teen Hath Naka-kereszteződésen szaladt át. Nem az őrült forgalom ébresztette rá, hogy éppen álmodik, hanem a traktor, amelynek utánfutóján Hanna és Daniel ült. Kiabáltak neki, de hogy mit, azt a rengeteg autódudától képtelen volt felfogni. De jó is, hogy nem hallotta őket, ugyanis rettentő mérgesnek tűntek mindketten. Aztán egy jóval gyengédebb hangot hallott, ami átszakította álmának függönyét, és visszakényszerítette a valóságba. Megtörölte a száját, és visszaállította az ülést.

– Horkoltam?

– Bizony ám! – felelte Hanna.

Erik kibámult az elsuhanó szántóföldre. Egy kombájn zakatolt át rajta, Erik nem ismerte fel a gabonát, amit itt termesztettek. A szántó melletti területen fehér bálák sorakoztak. Lapos, nyílt táj terült el mindenfelé.

– Mennyi még az út?

– Már csak pár perc.

Gondolatai visszakalandoztak Supriyához, és ezt talán Hanna is megérezte.

– Hamarosan itt a péntek – szólt Hanna.

– Igen. – Eriknek összeszorult a szíve, muszáj volt mély levegőt vennie. – Eddig egy hétnél tovább nem voltunk távol egymástól – mondta, mikor végre összeszedte magát.

Többször is megbánta, hogy nem tartott a családjával Indiába, de hát ennyi szabadsága nem volt. Tavasszal Supriya szülei Svédországba jöttek látogatóba, és az édesanyja szívinfarktust kapott. Supriya azért utazott Indiába, hogy segítsen a szüleinek. Édesanyja most már sokkal jobban érezte magát.

Hanna behajtott a faluba. A tanyák és a házak a középkor óta a főút mentén helyezkednek el, ezt Erik egy rádiós dokumentumműsorban hallotta. Egy-egy falu olyan aprócska volt, hogy csupán néhány házból állt, de Hulterstadban templom is volt, meg szálláslehetőség is akadt, ahogy azt egy kézzel írott tábla hirdette.

Pár száz méter után Hanna lekanyarodott, és leparkolt egy fehér téglaépület előtt. A kavicsos út végén egy sportlétesítménynek tűnő épület körvonalazódott. Erik korábbi vágya, hogy vidéken telepedjen le, mostanra jelentősen lanyhult. Ennek részben az volt az oka, hogy pontosan tudta, Supriyát képtelenség lenne rávenni a költözésre, de talán az is, hogy belátta, ő sem érezné jól magát ennyire elszigetelten. Kényelmes volt, hogy a Varvsholmenen van lakásuk, ahonnan egy könnyű sétával eljuthattak Kalmar belvárosába. Amióta nem olvasott vaskos könyveket az önellátásról, rengeteg ideje felszabadult. Néhány héttel ezelőtt vett magának egy gitárt, a Youtube-on pedig feliratkozott egy tanfolyamra.

A nő, aki minden bizonnyal Jenny Ahlström volt, kisietett a házból, és megállt a lépcső tetején. Több évvel idősebbnek nézett ki, mint a fotón, amelyen a fiával játszott. Farmert és pólót viselt, fölötte hosszú kardigánt. Ma tényleg fújt a szél, de a nap sütött, úgyhogy Erik csak egy pólót húzott. Hanna a bal karját markolászta. Erik kezdetben azt hitte, hogy valamifajta sérülése van ott, de amikor végül rákérdezett, Hanna megmutatta a tetoválását: egy csalogányt. Erik mostanra már megtanulta, hogy Hanna keze nehéz helyzetekben gyakran téved oda.

– Megtalálták őket? – kiabált nekik Jenny abban a pillanatban, amint kiszálltak a kocsiból.

Gyorsan megindultak felé.

– Sajnos nem – felelte Erik.

Amikor közelebb értek, Erik látta, hogy a nő pupillái kitágultak, és a póló is kifordítva van rajta. Alighanem egy szemhunyást sem aludt az éjjel.

– Fel nem foghatom, hol lehetnek – mondta a nő. – Mi van, ha…

– Bemehetnénk? – szakította félbe Hanna.

Jenny úgy nézett rájuk, mintha tiltakozni akarna, de aztán nagyot sóhajtott, sarkon fordult, és bevezette őket egy tágas, kandallós nappaliba. A padlón egy játék vasút szétszedett darabjai hevertek. A szobában nem volt sok bútor, Eriknek az az érzése támadt, hogy a család nem lakhat itt túl régóta. Jenny a kanapéra ült, és összébb húzta magán a kardigánt. Erik és Hanna a foteleket választották.

– Fel nem foghatom – ismételte meg Jenny.

Két keze ide-oda járt. Hol a kardigánt igazgatta, hol a haját, majd ismét a kardigánt.

– Tegnap mikor beszéltek utoljára? – kérdezte Erik.

– Fél három körül hívtam fel Thomast. Utána négy körül váltottunk pár sms-t, épp mielőtt felszálltam a vonatra. Akkor is írtam neki, mielőtt a vonat beért volna a kalmari központi állomásra, de arra az üzenetre már nem válaszolt. Úgy beszéltük meg, hogy kijön értem, de nem volt sehol. Őszintén szólva akkor leginkább dühös voltam, mert azt hittem, elaludt. Negyedóra után meguntam a várakozást, és fogtam egy taxit.

– Milyen volt a hangja, amikor fél háromkor beszéltek?

– Mint mindig. Vagyis hát nehéz megmondani, mert a hívással véletlenül éppen felébresztettem Hugót. Skogsbyben voltak akkor, a játszótéren.

Erik tagjai megfeszültek a következő kötelező kérdés előtt.

– Volt bármiféle jele annak, hogy Thomas az utóbbi időben esetleg depresszióval küzd?

– Úgy értik, hogy Thomas…?

Jenny tágra nyílt szemmel meredt rájuk. A félelem, ami e szempárban tükröződött, Eriket is megérintette, úgyhogy igyekezett megnyugtatni a nőt.

– Ezt a kérdést mindig feltesszük – mondta. – Ha eltűnik valaki, muszáj erre is rákérdeznünk.

Jenny sietve megrázta a fejét.

– Nem, ezt nem hiszem, egyáltalán nem. És ha ő rosszul is érezné magát valami miatt, Hugót sohasem bántaná. Soha az életben!

Hangja egy oktávval feljebb csúszott, és most már olyan erővel markolászta a kardigánját, hogy ujjai egészen elfehéredtek. Erik persze remélte, hogy a nő igazat beszél, de miután az autó nem volt sehol, és nem jelentettek komolyabb autóbalesetet a szigeten tegnap este, a veszély kétségtelenül fennállt. Az öngyilkosság egyike volt a két legvalószínűbb alternatívának. A másik lehetőség az volt, hogy Thomas valamilyen okból kifolyólag lelépett. Talán úgy érezte, hogy muszáj kicsit egyedül lennie. De tekintettel arra, hogy a felesége épp most tért haza pár napos távollét után, ez talán a kevésbé valószínű alternatíva. Ha valaki eltűnik, az önmagában nem bűncselekmény, de az Ahlström házaspár közösen nevelte a fiukat, márpedig ha Thomas a gyereket is magával vitte, az börtönbüntetést érő bűncselekménynek minősülhet.

– Nem céloztunk semmire – mondta Hanna. – Ebben a pillanatban csupán szeretnénk annyi információt összegyűjteni, amennyit csak lehetséges.

– Inkább keresniük kellene őket – jegyezte meg Jenny.

– Így igaz – felelte Hanna –, és itt kezdjük a keresést. Vannak olyan helyek, ahova Thomas vissza szokott vonulni, ha gondolkodásra van szüksége?

– Nem, nincs.

Jenny a kandalló felé fordította az arcát, ajka meg-megremegett. Úgy tűnt, mintha képtelen lenne a látogatóira nézni. Egyenes, merev tartásából csak úgy sütött a rettegés és az ingerültség.

– Van valakivel Thomasnak konfliktusa? – kérdezte Erik.

A harmadik lehetőség az volt, hogy valaki bántotta Thomast és Hugót, de ennek, legalábbis pusztán a statisztikát tekintve, kisebb volt az eshetősége.

– Éppen most ment gyesre – mondta Jenny. – És nagyon boldog volt, hogy több időt tölthet Hugóval. Nem érzi magát különösen jól a munkahelyén.

– Hol dolgozik?

– Egy färjestadeni ingatlanközvetítő asszisztense.

Erik lejegyezte a cég nevét.

– Miért nem érzi ott jól magát?

– Az egyik munkatársával nem jön ki jól.

Jenny továbbra is a kandallóra szegezte tekintetét, de a tartása már nem volt olyan merev. Kis idő elteltével feléjük fordult, az arcán végtelen fájdalom tükröződött.

– Sajnálom, de nem tudok többet – szólt. – Thomas nem akarja mutatni, hogy nem érzi jól magát az irodában.

– Miért nem? – tudakolta Hanna.

– Mert a munkája szörnyen fontos neki. Ez az első állandó munkahelye.

Jenny a szájára tapasztotta a kezét, és behunyta a szemét.

– Mi az? – kérdezte Erik.

De Jenny csak a fejét rázta. Beletelt jó pár másodpercbe, mire összeszedte magát annyira, hogy képes legyen válaszolni.

– Thomasnak van még egy gyereke – felelte. – Most tudtam meg.

– Honnan?

– A lánya küldött egy levelet.

Az utolsó nap

A hosszú üldögélés nem tett jót a vérkeringésének, a lába teljesen elzsibbadt, úgyhogy Thomas felkel és topog, hogy visszahozza tagjaiba az életet. Kellemetlen, szúró érzés, ahogy az izmai ébredezni kezdenek. Hugo buzgó ásásba fog egy piros homokozólapáttal, és csak gyors pillantást vet az apjára, hogy megbizonyosodjon, még mindig ott van. Odahaza nincsen homokozó, ezért aztán Thomas hamarabb elindult, hogy megállhassanak még Skogsbyben, ahol a fia játszhat egy kicsit. Hugo homokot szór a vödörbe – persze a nagyja mellé megy –, aztán felpillant.

– Süti? – kérdezi.

Tiszta, kék szeme tágra nyílik a várakozástól.

– Igen, kérek szépen! – feleli Thomas örömmel, majd visszaül a homokozó szélére.

Egy anyuka van még itt a kislányával, aki valamivel idősebb lehet Hugónál, a nő biztatóan mosolyog Thomasra. Thomas visszamosolyog.

Hugo beledugja a lapátot a vödörbe, kivesz egy kevés homokot, majd Thomas tenyerébe szórja. Thomas úgy tesz, mintha megenné, majd a homokot maga mellé teszi. A deszkán már több kis homokkupac sorakozik, némelyeket falevél, másokat kavics és toboz díszít. Hugo eldobja a lapátot, és inkább tömzsi ujjaival kezdi el túrni a homokot.

– Mejja – mondja, majd öklét a szájához szorítja.

Az apró test megmerevedik, aztán öklendezni kezd. Thomas csak egy pillanat elteltével fogja fel, mi történik. A fiához ugrik, ujját a szájába dugja, kotorászni kezd. Hugo kapálózik. Az anyuka azonnal ott terem, segíteni akar.

– Valamit a szájába vett. – Thomas csak ennyit bír kinyögni.

Ez a félelem a legrosszabb, amit valaha átélt. Hogy esetleg elveszíti Hugót. Hogy el kell mondania Jennynek, hogy megölte a fiukat. A másodpercek elfolynak az ujjai között. Fogalma sincs, mit tegyen. Talán fordítsa hasra, és a hátát ütögesse? Hugo karjai mozdulatlanok. Szeme, amely az előbb várakozással volt teli, most kétségbeesetten mered rá. Arca holtsápadt. Nem kap levegőt. Szemhéja meg-megrebben, csak a szeme fehérje látszik. Teste elnehezül, elernyed.

Uramisten, meg fog halni!

Thomast a hányinger kerülgeti, de nagyokat nyel. És most már emlékszik, hogy nem szabad a szájban turkálni, hiszen a végén még lenyomja, ami megakadt.

Ne, ne, ne! Én öltem meg!

Thomas hasára fekteti Hugót az ölében, és a lapockái között kezdi el ütögetni. A nő kinyújtja a kezét. Talán azért, mert tudja, hogyan kell csinálni a Heimlich-féle műfogást. De Thomasnak éppen ebben a pillanatban sikerül kiütögetnie, ami megakadt.

A fekete köpetre bámul, amire a fia azt hitte, hogy karamella. Egy döglött bogár volt az. Thomas a hátára fordítja Hugót, és ordítani szeretne, annyira úrrá lesz rajta a rettegés. Nem történik semmi. A fia teste továbbra is ernyedt, szeme csukva.

Aztán felköhög. És rögtön ezután felüvölt, arca gyorsan visszanyeri a színét.

Thomas ölébe veszi a gyereket, aki most már sír. Ez a sírás a leggyönyörűbb hang, amit Thomas valaha hallott. A síráshoz levegő kell.

A nő szólásra nyitja a száját, Thomas pedig közel áll ahhoz, hogy letorkolja. Nem szereti, ha pocsék szülőnek tartják csakis azért, mert férfinak született. És semmi kedve ahhoz, hogy leckéztetni kezdjék, hogy jobban oda kellene figyelnie a fiára. Ezt magától is tudja.

– Huh, ez szörnyű! – mondja a nő. – A lányom a múlt héten majdnem megfulladt egy érmétől. Egészen elkékült arccal jött be hozzám a fürdőszobába.

A lánya már elment a homokozóból, és megindult a hinták felé. A nő feláll, és utánasiet. Thomas erősebben szorítja magához Hugót, de a fia már nem akar hozzábújni.

– Jaj! – mondja.

Thomas visszaengedi a fiát, és hagyja, hadd homokozzon tovább, de a szemét most már le nem venné a gyerek kezéről. Senki sincs, akit jobban szeretne ennél a kisfiúnál. Persze Jennyt is szereti, ez nem kérdés, de a két dolgot nem lehet összehasonlítani. A mosoly egész testében szétárad, amikor eszébe jut, milyen volt meglátni Hugót. Bőre vörös volt, és ráncos meg ragacsos. Akkor hallotta először a sírását.

A fia homokot nyújt felé a lapáttal, és Thomas elfogadja, a szájához emeli, majd úgy tesz, mintha elégedetten megízlelné.

Hogyan is mondhatott le erről olyan könnyen, amikor először lett apa?

5. fejezet

A levél, amelyet Thomas a lányától, Lykkétől kapott, kézzel íródott, és alig töltött meg egy A4-es oldalt. Lykke a levélben beszámolt arról, hogy édesanyja házában lakik Grönhögenben, amit anyja halála után örökölt meg. Ha Thomas is akarja, találkozhatnának. Maguk a szavak gyengédek voltak, de a betűk nagyok és szélesek, és a toll egy helyütt át is lyukasztotta a sárga, vonalas papírt.

– Hogy fogadta, amikor Thomas megmutatta önnek ezt a levelet? – kérdezte Hanna, és továbbadta a papírt Eriknek.

– Nem mutatta meg – felelte Jenny. – Én találtam rá pár héttel ezelőtt.

– Hol?

– Abban a dobozban. – Jenny az alacsony Billy könyvespolc felé biccentett, ahonnan elhozta a levelet. – De nem Thomas után akartam szaglászni. A doboz teteje leesett, amikor takarítottam.

– Boríték is van?

– Nincs – felelte Jenny.

A levélen nem szerepelt dátum, így hát nem lehetett tudni, mikor kaphatta Thomas.

– Szembesítette a levéllel a férjét? – kérdezte Hanna.

Jenny a jegygyűrűjét dörzsölgette. Egyszerű aranygyűrű volt, és láthatólag szorosan ült Jenny ujján. Bőre szinte kibuggyant alóla. Az esküvő óta alighanem felszedett pár kilót.

– Akartam – felelte. – Részben ezért is utaztam el Göteborgba a barátnőmhöz a hétvégére.

– Részben?

– Igen, muszáj volt egy kicsit távolabb kerülnöm innen, egy kicsit Thomas és Hugo nélkül lenni.

Amikor Jenny rájött, mit mondott, az arca eltorzult.

– Csak egyedül akartam lenni néhány napig. Vissza akartam találni önmagamhoz. Annyi minden történt, amióta Hugo megszületett.

– Milyen értelemben?

Jenny vádként fogta fel e szavakat.

– Bő egy éve alig tudok végigaludni egy éjszakát. Olyan is volt, hogy minden áldott órában felébredt. Magának nyilván nincs gyereke.

– Nincs – felelte Hanna.

Fabian emléke hirtelen felrémlett benne. Ahogy a férfi megsimogatta őt, egyre lejjebb és lejjebb, aztán felnézett rá, és megkérdezte, akar-e gyereket. Ha Hanna akkor másképpen reagál, talán Fabian vele ment volna a szülésznőhöz ultrahangra. Erik megszólalt, és az emlék szertefoszlott.

– Ezt magunkkal vihetjük? – kérdezte, felmutatva a levelet.

– Igen – felelte Jenny némi tétovázás után. Aztán Hannához fordult. – Ne haragudjon, szörnyen stresszes vagyok. Csak azt akarom, hogy hazajöjjenek.

– Mi is ezt akarjuk – felelte Hanna.

Thomas vajon önszántából tűnt el, vagy sem? Ezt kellett most a legsürgősebben kideríteniük.

– Az imént említette, hogy sok minden történt Hugo születése óta. Ez milyen módon befolyásolta Thomas és az ön kapcsolatát?

Jenny nagyot sóhajtva eleresztette a jegygyűrűt, és most inkább az orrnyergét kezdte el masszírozni.

– Az alváshiány kikezdett minket – felelte. – Egyikünk szülei sem élnek a közelben, tehát nem volt segítségünk. És hát a kelleténél talán többször töltöttük ki egymáson a mérgünket. De jó a kapcsolatunk. Kizárt, hogy Thomas önszántából tűnt volna el Hugóval. Vagy…

Jenny leengedte a kezét, és hagyta, hadd visszhangozzanak közöttük a kimondatlan szavak.

– Hol laknak Thomas szülei? – kérdezte Erik.

– Växjőben. Az én szüleim meg Malmőbe költöztek.

– Kivel tudott még Thomas beszélni a problémáiról? – kérdezte Hanna. – Mármint önt kivéve.

– Mille Bergmannal – felelte Jenny. – Iskoláskoruk óta ismerik egymást.

– Ez a Mille egy becenév?

– Nem, ez a valódi neve.

Hanna elkérte Jenny barátnőjének nevét és elérhetőségét, akinél Göteborgban járt, de Jenny keze annyira remegett, hogy a telefon a bolyhos szürke szőnyegre esett. Hanna lehajolt, és felvette.

– Hogy hívják?

– Valerija Leko. Együtt jártunk a kalmari Linné Egyetem gazdasági szakára.

Hanna átküldte az elérhetőségeket a saját telefonjára. Megkérdezte Jennyt, hogy tud-e még valamit mesélni Thomasról és a kapcsolatukról, de Jenny csak a fejét rázta.

– Nem bírom tovább. Olyan ez, mint egy rémálom. Fel akarok végre ébredni.

Jenny körbenézett a szobában. Talán azt kereste, lát-e valamit, ami nem stimmel, nem illik ide. Valami, ami bizonyítékul szolgálhatna arra, hogy amit éppen most átél, az nem a valóság.

Hanna átült a heverőre.

– Megértem, hogy ez most nehéz önnek – kezdte. – De létfontosságú, hogy minél többet tudjunk meg önről és Thomasról. Talán ezen múlik, hogy megtaláljuk-e őket.

– Nincs semmi más – rázta a fejét Jenny.

Hanna azonban érezte, hogy Jenny akkor kezdett összezuhanni, amikor Hanna a férjével való kapcsolatáról faggatta.

– A hír, hogy Thomasnak van egy lánya, sokként érhette önt – szólt Hanna, hátha így ki tud húzni belőle valamit.

– Maga mit tippel?

Hangjából sütött az ingerültség.

– Hogy sokként érhette önt – felelte Hanna.

Jenny ismét a jegygyűrűjét szorongatta, ezúttal erősebben. Megpróbálta feljebb húzni az ujján, de a gyűrű nem mozdult. Aztán egyszerre hirtelen elengedte, előredőlt, és a tenyerébe temette az arcát.

– Fogalmam sincs, miért nem mondott nekem erről semmit! – zokogta. – Azt gondolta talán, hogy nem fogom tudni elviselni?

Csendben ültek, csak a nő sírását hallgatták. Erik egy kis idő után felállt, és kiment az előszobába, majd egy csomag papír zsebkendővel tért vissza, amit odakint egy tálban talált, és átnyújtotta Jennynek.

– Körbe kell néznünk a házban – jelentette ki.

Erik talán úgy gondolta, hogy Hanna túl keményen bánt Jennyvel. Jenny válasz helyett csak bólintott, majd elvett egy papír zsebkendőt. Erik elindult a fürdőszoba felé, Hanna pedig a konyha irányába. A mosogató tele volt piszkos tányérokkal és poharakkal. A tűzhelyen egy lábas állt, az alján beszáradt makaróni, mellette meg egy serpenyő. A szemetesben legfelül több égett kolbászszelet hevert, azok alatt viszont valami pirosat látott. Hanna kihalászott egy spatulát a mosogatóból, és arrébb lökte vele a kolbászokat. A piros egy véres háztartási papírtörlő volt, mellette fehér sebtapaszok hevertek. Hanna visszatért Jennyhez.

– Hogyan nézett ki a konyha, amikor tegnap hazaért?

– A vacsora maradéka még az asztalon. Olyan érzésem volt, mintha Thomas hirtelen indult volna útnak. El akartam pakolni, de képtelen voltam rá, nem volt semmi erőm.

– Törölt fel vért?

– Vért?

Jenny rémülten pillantott rá.

– Mármint nem nagy mennyiséget, csak egy keveset.

– Nem.

Jenny a dohányzóasztalra hajította az összegyűrt zsebkendőt, előrántott egy újat, és a szeméhez nyomta. Erik lépett be a konyhába.

– Tartozik a házhoz padlás vagy pince? – kérdezte.

– Van egy pince – felelte Jenny. – De kívülről nyílik a bejárata.

Erik és Hanna gyorsan összenéztek. A pince várhat addig, amíg a ház többi részében végeznek.

– Tudja esetleg, hogy milyen ruha volt Thomason és Hugón az eltűnésükkor? – kérdezte Hanna.

– Nem – felelte Jenny. – Azaz talán mégis.

Elővette a telefonját, és mutatott két fotót. Mindkettőn Hugo volt látható. Az egyiken a ház előtt csúszdázott, a másikon a konyhában ült, és egy jégkrémet mutatott fel a kamerának. Zöld-kék csíkos póló volt rajta, meg rövidnadrág. Erik szó nélkül kiment, és a zöld-kék csíkos pólóval és a rövidnadrággal a kezében tért vissza.

– A szennyeskosárban találtam.

A ruhadarabok látványa túl sok volt Jennynek, látszott rajta, hogy kezd teljesen összeomlani. Ismét körülnézett a szobában, de tekintete mintha képtelen lett volna bármin is megpihenni. Hanna feladatot adott neki, hátha az majd segít a koncentrálásban.

– Végig tudná nézni Hugo és Thomas ruháit? Talán így rájön, hogy mi lehetett rajtuk.

Jenny Hanna szemébe nézett. A tekintete olyan érzést tükrözött, mintha mentőövet hajítottak volna felé, amelyhez oda kell küzdenie magát.

– Megpróbálhatom – mondta lassan.

– Van Thomasnak számítógépe? – kérdezte Erik.

– Igen – felelte Jenny, és kihúzott a fiókból egy laptopot. A gépet átnyújtotta Eriknek.

– Ezt is magunkkal vihetjük? – kérdezte.

Jenny bólintott, de egyáltalán nem lehettek biztosak benne, hogy hallotta a kérdést. Hanna talán tényleg túl keményen faggatta.

– Felhívjak valakit? – kérdezte Hanna.

– Ezt hogy érti?

– Olyasvalakit, aki át tud jönni, hogy ne legyen egyedül.

– Nem – felelte Jenny. – Szeretném, ha most elmennének, én pedig elkezdem átnézni a ruháikat.

– Jelentkezni fogunk – szólt Hanna, és felállt.

– Találják meg őket, kérem!

Útban az autó felé Jenny kétségbeesett szavai visszhangoztak a fülükben. Erik egy bizonyítékgyűjtő tasakba tette a gépet, és berakta a csomagtartóba. Utána megkeresték a pince bejáratát. Hannának egy alkalommal Stockholm mellé, Danderydbe kellett kimennie, egy nő ugyanis bejelentette férje eltűnését. Azt a férfit a kerti fészerben találták meg. A boncolás kiderítette, hogy szívinfarktusban halt meg.

Jennyéké egy viharpince volt. Két oldalról felemelték az ajtót, majd lementek, Erik haladt elöl. Lent meghúzta a zsinórt, mire felkapcsolt a plafonról lógó lámpa. A nyirkos helyiség zsúfolásig tele volt költöztetődobozokkal, középen tornyosultak egy jókora halomban. Az egyik fal mentén ingatag fémpolcok sorakoztak, rajtuk festékesdobozok és ecsetek. Egy gyors kör után megállapították, hogy sem Thomas, sem Hugo nem járt itt. Hanna egyébként sem gondolta, hogy a pincében találnák meg őket, mert az autó sem volt a helyén, de akkor is meg kellett erről bizonyosodniuk.

– Akkor most irány Grönhögen, vagy mi legyen? – kérdezte Erik, amikor kiléptek a viharpincéből, és gondosan becsukták az ajtaját.

– Igen, legjobb lesz először kihallgatni a lányát, utána meg elmegyünk Färjestadenbe az ingatlanközvetítőhöz.

– Az milyen messze van?

– Bő húsz perc, ha te vezetsz.

Erik felhorkant, majd beült a volán mögé.

– Láttál valamit bent a házban? – kérdezte Hanna.

– A fogkefék a helyükön voltak. A hálószobában a ruhák úgyszintén.

Hanna elmondta benyomásait a konyháról. Ha Thomas önként távozott Hugóval, akkor az aligha lehetett előre tervezett. Erik megkérdezte, nem kellett volna-e elhozniuk a véres háztartási papírtörlőt, Hanna azonban nem gondolta, hogy bármi szükség lenne rá. Egy olyan sebesülés, amire elég egy sebtapasz, a rendőrség számára érdektelen. Nyilvánvaló volt, hogy a vér vagy Thomastól, vagy Hugótól származott. Hanna megcsörgette Valerija Lekót és Mille Bergmant is, de egyikük sem vette föl. Ezt követően Ove számát tárcsázta, és mesélt neki Thomas ismeretlen lányáról.

– Mit gondoltok? – kérdezte Ove.

Hanna sóhajtott, és a beszáradt makarónira meg az odaégett kolbászkarikákra gondolt.

– Úgy tűnik, mintha megvacsoráztak volna, aztán meg leléptek.

– És mit mond a megérzésed?

– Tényleg azt akarod, hogy tippeljek?

– Nem – felelte Ove. – Igazából nem, de hát tudod…

– Tudom.

Hanna nem mondott ennél többet, hiszen a főnöke tényleg nem a spekulációkra volt kíváncsi. De az olyan nyomozások, amelyekben egy gyerek is érintett volt, mindig különösen felkorbácsolta az érzelmeket. Leginkább attól rettegtek, hogy Thomas megölte vagy megsebesítette Hugót, és aztán a saját életének is véget vetett. Ám jelenleg még túl kevés információ volt a birtokukban. Könnyen lehet, hogy valami teljesen más történt.

– Beszéltem a växjőiekkel – szólt Ove. – Kiküldenek egy kocsit Thomas Ahlström szüleihez.

Befejezték a beszélgetést, Hanna pedig kibámult az elsuhanó Kőpusztára. A sűrűsödő köd már a sík földet simogatta. Egyik első nyomozása egy olyan bűntett volt, ahol egy apa megölte a kisgyermekét, és utána magával is végzett. Kiterjesztett öngyilkosság. Családi tragédia. Ilyen szalagcímekkel voltak tele az újságok, holott az egész színtiszta gyilkosság volt, semmi más.

6. fejezet

Lykke a kézfejével végigsimította izzadt homlokát. A virágágyás előtt térdelt, és fájt a hasa meg a háta is. De nem akarta feladni, képtelen volt rá. Ki kell kapálnia azokat az átkozott lósóskákat, minden mást ki kell zárnia most a tudatából.

A földbe mélyesztette a kapát, de alig látta, mit csinál, tekintete nehezen állapodott meg. Feldúltan kapált tovább. Lykke sosem tartotta magát igazán kertészkedő típusnak. Persze ültetett növényeket, de sosem tudott igazán elmerülni ebben a tevékenységben. Talán hasonló munkát kellene keresnie, olyat, ami egy kis fizikai megerőltetéssel jár?

– Te idióta! – sziszegte. – Kit próbálsz átverni?

Amikor reggel hazaért az úszásból, fogalma sem volt, mihez kezdjen magával. Csupán egyvalami tudta visszatartani attól, hogy magába tömje a hűtőben lapuló tábla csokoládét: az elburjánzott kert megregulázása. Csakis azért vette meg azt a csokit, hogy bebizonyítsa magának, képes ellenállni a kísértésnek. Tavasz óta babon, zöldségen és gyümölcsön élt. De most? Azt sem tudta, hogyan lesz képes valaha ismét enni. A jövő már nem egy közeledő hidegfront volt többé, hanem vihar, ami úgy dobálta őt, mint a tehetetlen őszi avart.

A kapa egy kőbe csapott, Lykke pedig elkáromkodta magát. Azonnal felrémlett benne, miként vágta a kerékbe a kést, de a képet azonnal el is hessegette magától. Viszont az emlék, aminek e jelenet átadta a helyét, sokkal rosszabb volt. Minden megpróbáltatás okozója. Gondolatban ismét ott állt a ház előtt, és benézett az ablakon. Újra látta maga előtt a nőt és a gyereket.

Lykke ismét vágott egyet, és a kapa ezúttal ellenállás nélkül mélyedt a földbe. Sikerült a lósóska gyökere alá nyúlnia, megforgatta, s amikor a gyökér kijött, lelki szemei elől szertefoszlott a nő és a gyermek képe is. A lósóskát egy kacajjal hajította a gazhalom tetejére.

Ezt a harcot meg tudja nyerni.

A sövény túloldaláról egy autó hangja hallatszott, és Lykke biztos volt benne, hogy a kocsi továbbhalad, de tévedett. Hamarosan ajtócsapódást hallott, majd közeledő, céltudatos léptek zaját a kavicsos úton. Mi van, ha Thomas őrült felesége az? Lykke lélegezni is alig bírt. Csak még erősebben markolta a kapa nyelét.

Két ember fordult be a sarkon, egy férfi és egy nő. Mindketten farmert viseltek, fölötte a férfin póló, a nőn ing. Külsejük alapján edzőnek nézte őket az ember, de Lykke már a mozdulataikból sejtette, amit aztán az igazolványuk is megerősített.

– A rendőrségtől jöttünk – szólt a nő, aki Hanna Dunckerként mutatkozott be.

A félelemtől megreszketett a keze, azonnal elejtette a kapát.

– Mi történt? – kérdezte, habár pontosan tudta, miért vannak itt a rendőrök.

– Beszélhetnénk valahol nyugodtan? – kérdezte a férfi.

A nő után ő is bemutatkozott, de Lykke máris elfelejtette a nevét. Habár nem mosolygott, az arca kellemes benyomást keltett, Lykke azonban megtanulta már, hogy a látszat sokszor csal. Felállt, és megszédült kissé, mire a férfi kinyújtotta a kezét, Lykke pedig kénytelen volt megfogni, nehogy elessen.

– Jól van? – kérdezte a férfi.

– Alacsony a vérnyomásom – motyogta Lykke.

Kiszabadította magát, majd leporolta a földet a nadrágjáról. Az udvar felé biccentett, azt már legalább megtisztította a gyomoktól. A fabútorokhoz olcsón jutott pár évvel ezelőtt a Blocketen, és miután kiszállították, fehérre festette mindet.

– Mi történt? – kérdezte ismét, amint leültek.

– Az édesapjáról van szó, Thomas Ahlströmről – felelte a férfi.

– Ne haragudjon, hogy hívják magát? – kérdezte. – Sajnos elfelejtettem.

Olyan nehéz volt emlékezni dolgokra.

– Engem Eriknek hívnak, ő pedig itt a kollégám, Hanna – felelte. – Tegnap bejelentették az édesapja, Thomas eltűnését, és a fiáét, Hugóét.

– Tudom – préselte ki magából Lykke.

– Honnan értesült róla? – kérdezte a nő.

Tekintete olyan átható volt, hogy Lykke kénytelen volt elfordítani a fejét.

– A felesége felhívott tegnap este – felelte. – Ordibált velem, meg mindenféle csúnya szót mondott rám. Végül sikerült belőle kiszednem, hogy kicsoda, és miért olyan dühös. Meg volt győződve, hogy Thomas és Hugo itt vannak nálam.

– És itt vannak?

– Nincsenek.

Lykke a virágágyásra meredt. Bárcsak elmennének a rendőrök, akkor ismét foglalkozhatna a gyomok irtásával. Nagyon nem szeretné, hogy a gaz a borzas púpliliomokhoz is átterjedjen. Az édesanyja ültette őket, és Lykke egészen kicsi kora óta rajongott ezekért a lila foltos virágokért. Egymás között árnyékliliomnak hívták, és bizonyíték volt arra, hogy szép dolgok az árnyékban is képesek nőni. Rengeteg pillangót vonzottak magukhoz a szirmaik.

Tíz óra is elmúlt, amikor Jenny felhívta őt. Iszonyú kellemetlen volt az egész, Jenny kiabált és ordított. Hogy gyűlölheti valaki ennyire, akivel még nem is találkozott?

7. fejezet

– Miért nem tartja a kapcsolatot az édesapjával? – kérdezte Hanna.

Lykke Henriksen üres tekintettel bámult Hannára. Lassan kihúzta hajából a világosbarna hajgumit, majd ismét felcsavarta egy ugyanolyan, hanyag kontyba. Farmere és pólója is piszkos volt, homlokán sárfolt. A nyilvántartás szerint huszonnégy esztendős volt, de Hanna fiatalabbnak látta.

– Lykke… – próbálkozott újra Hanna.

A lány erre igennel felelt, mire Hanna megismételte a kérdést.

– A kurva életbe, az apámnak kellene választ adnia arra, hogy miért nem tartja a kapcsolatot velem!

A dühe fellángolt, majd elhalt. Lykke a két kezére meredt, és lassan ledörzsölte róla a földet.

– Bocsánat – suttogta. – De még mindig méregbe gurulok, ha erre gondolok. Csak pár hónapos voltam, amikor elhagyott engem és az anyámat.

– Mikor küldte el neki a levelet? – tudakolta Erik.

– Pár hete – felelte Lykke.

– Tudna mondani egy pontosabb dátumot?

– Július elején.

– Miért írta meg a levelet?

Lykke Erikre pillantott, majd ismét a virágágyásra tévedt a tekintete. Lykke Henriksen nem nagyon képes koncentrálni, efelől semmi kétségük nem lehetett.

– Fogalmam sincs – felelte végül. – Hosszú idő óta most először töltöm a nyarat Ölandon, és én… Máskülönben Uppsalában lakom. Azt hiszem, egyedül éreztem magam. Édesanyám már nem él. És hát persze az mindig is érdekelt, hogy miért hagyott el minket az apám.

Hannának sem éltek már a szülei. Az édesanyja meghalt rákban, amikor Hanna tizenkét esztendős volt. Édesapja lába alól ekkor csúszott ki a talaj, és inni kezdett. Kristoffer egyre hosszabb időkre tűnt el, mindenhol szívesebben volt, mint otthon. Múlt ősszel az édesapjuk is meghalt.

– Mikor halt meg az édesanyja? – kérdezte Hanna.

– Lassan három éve – felelte Lykke. – Autóbalesetben.

Még mindig a virágágyást pásztázta a tekintetével. Hannát idegesítette, hogy a nővel ennyire nehéz szót érteni. De most legalább sikerült valami válaszfélét kicsikarni belőle. Talán rossz tapasztalata van a rendőrséggel. Talán ő és Erik azokra a rendőrökre emlékeztetik, akik tudatták vele édesanyja halálhírét. Hanna követte a nő tekintetét. A virágágyás tele volt hatalmas, lila-fehér foltos virágokkal.

– Milyen szép virágok! – szólalt meg.

– Borzas púpliliom a nevük – felelte Lykke.

– Thomas válaszolt a levelére? – kérdezte Erik.

– Igen, felhívott.

A nő vonásai azonnal megmerevedtek. Az apa mint téma láthatóan érzékeny terület volt – a kérdés csak az, hogy miért. Lars is minden létező szempontból magára hagyta Hannát és Kristoffert, éppen csak fizikailag nem. Hanna számára még mindig fájdalmas gondolat volt, hogy apja az alkoholt választotta a gyerekei helyett. Vajon Thomas az oka, hogy Lykke most ilyen rossz lelkiállapotban van?

– És mit mondott magának? – kérdezte Erik.

– Hogy eljönne hozzám, de akkor már nem voltam biztos abban, hogy annyira akarom.

Lykke keresztbe fonta a karját. Mintha az egész testtartása azt ordította volna, hogy nem látja őket szívesen.

– Miért nem? – kérdezte Hanna.

– Nem tudom! – felelte Lykke dühösen.

Csendben ültek, és figyelték a nőt, de az nem mondott többet.

– Tehát végül egyáltalán nem találkoztak? – kérdezte Erik.

– Nem.

A válasz gyorsan érkezett. Hanna érezte, hogy most semmi értelme tovább erőltetni a dolgot.

– Mit csinált tegnap? – kérdezte Hanna olyan hangon, mintha az időjárásról csevegnének.

– Nem sok mindent – felelte Lykke. – Fürödtem a tengerben.

Tekintete ezúttal a tengerszorosra siklott, Hanna pedig követte. A levegő itt tisztább volt, mint a Kőpusztán, ez a szigetnek olyannyira a déli része már, hogy a szárazföld alig látszik a szoros túloldalán. Hannának jobban tetszett ez a kilátás, mint amit a saját otthona nyújtott, de ha a háza is ilyen közel feküdne a vízhez, alighanem több mint a kétszeresébe került volna. Letette a névjegykártyáját a fehér faasztalra.

– Hívjon fel minket, ha eszébe jutna még valami!

Lykke bólintott, ők pedig magára hagyták. Amikor befordultak a ház sarkán, Hanna visszanézett. Lykke még az udvaron ült, és az asztalra meredt, talán a névjegykártyát bámulta.