Becca Freeman

A KARÁCSONYI ÁRVÁK KLUBJA

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: The Christmas Orphans Club

Copyright © 2023 by Becca Freeman

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel

vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-324-4 (papír)

ISBN 978-963-614-325-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Esze Dóra Emma

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Liz Casal

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ajánlom mindenkinek, aki volt már valaha

egyedül karácsonykor. Tudom, hogy léteztek,

szeretlek benneteket.

A Rút Hollóknak. Köszönöm, hogy olyan

barátságot kapok tőletek, amelyről érdemes

könyvet írni.

ELŐSZÓ

HANNAH

Idén, december 24.

Karácsony előestéjén egyetlen teremtmény, de még egy árva egér sem neszezett Manhattan utcáin.

A fenét! Manhattan december 24-én este hatkor maga a téboly.

Az egerek – na jó, patkányok – hatalmas bulit tartanak a sarkon tornyosuló, egynapos szeméthegyeken. Kifejezetten gusztustalan látvány. A „neszezés” meg sem közelíti a valóságot.

Ami az embereket illeti, a Grand Central pályaudvar lüktető embertenger, mind valamelyik külvárosba tartó vonathoz igyekszik. A Citarellában, a West Village egyik flancos üzletében, ahol egy kis doboz áfonya tíz dollárnál kezdődik, kitör a negyedik szópárbaj, ugyanis két nő szabályosan ölre megy a tepsis burgonyáért a készételes pult előtt. Azok sem jártak jobban, akik a házhoz szállítás mellett döntöttek, a Han Dynastynál most már lassan három óra, amíg célba ér egy megrendelés.

Szóval nem kéne meglepődnöm, hogy beszorultam a dugóba, és a sárga taxi, amelynek hátsó ülésén kuporgok, hol elindul, hol megáll a West Side Highwayen. Arról már lemondtam, hogy majd útközben kisminkelem magam. Túl optimista voltam, amikor cicás tusvonalban gondolkodtam, mert már az is győzelemnek számítana, ha az állandó fékezés miatt nem lennék tengeribeteg és rókáznék ide.

– Városi lány? – kérdezi a hatvan pluszos sofőr, erős New York-i akcentussal.

– Nem. Jersey-lány – válaszolom. Egyfelől igyekszem udvarias lenni, másfelől szeretném a tudtára adni, hogy semmi kedvem társalogni.

– De azért lakik itt néhány rokona, ugye? Nagynénik? Unokatestvérek? Fogadok, hogy velük tölti a karácsonyt.

– Nem. Nincs családom. Csak magam vagyok.

Rám néz a visszapillantó tükörből, szürkéskék szeméből árad a részvét.

Ő engem sajnál, én pedig mindazokat, akiknek unalmas és sablonos karácsonyuk lesz. Van, aki szerint szomorú, ha az ember család nélkül tölti az ünnepeket, de nekem az év összes napja közül a karácsony a kedvencem. Ráadásul ez most kivételesen jónak ígérkezik. Az elmúlt két év dupla katasztrófája után muszáj annak lennie. A ma este csak a kezdet.

Azt fontolgatom, hogy rácáfolok a sofőr sajnálkozására, de miután a fickó nagyjából háromszázadszor tapos a fékre, érzem, hogy a burrito táncolni kezd a hasamban. Inkább lehunyom a szemem, és alvást színlelek. Higgyen, amit akar.

Amikor halálsápadtan és hányásra készen beviharzom Theo lakásába, Finn elordítja magát.

– Te vagy az, Hannah? Végre!

– Gyere be! – kiáltja Theo. – Szar lesz a kaja, ha kihűl.

– Jó a sálad! – jegyzi meg Priya, ahogy belépek az étkezőbe, ahol az általam legjobban szeretett három ember üli körbe a hosszú asztalt.

– Biztos, hogy nem Hannah választotta, mert nem semleges színű vagy kék – viccelődik Finn. – Szóval, kitől kaptad?

– Na, na, na – ellenkezem. – Amúgy… jogos. David vette ajándékba – válaszolom, miközben végigsimítok az élénkvörös kasmírsálon.

– Karácsonyra? – puhatolódzik Finn.

– Nem. Holnap fogjuk egymást megajándékozni. Ez amolyan „csak úgy” ajándék. Meglátta a kirakatban, és úgy gondolta, illik a hajamhoz.

– Szerintem kedveeeel téged! – dúdolja Finn, aztán úgy megnyújtja a szót, mint Sandra Bullock a Beépített szépség című filmben. – Meg akar csókoooolni!

Elpirulok a cukkolására, ugyanakkor vigyorgok is. David mindig hoz nekem valami apróságot. Tudom, hogy kedvel – igazából szeret. Sosem kételkedtem ebben, az elején sem, amikor még csak randizgattunk. Mégis, amikor a pasimra gondolva melegség járja át a szívem, halvány lelkifurdalásom támad. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy mindent elmondok. Elmesélem nekik, mennyire nem vagyunk jól Daviddel mostanában, és azt is elárulom, mit találtam néhány hete. Csakhogy a ma este, amely a karácsony meghosszabbítása, szent és sérthetetlen. Amikor tartunk egy kis szünetet a valóságban. Nincs munka, család, csak mi négyen. Nem akarom mindezt tönkretenni a párkapcsolati gondjaimmal.

Miután leveszem a télikabátot, óvatosan a szék háttámlájára terítem a sálam, és miközben odafigyelek, nehogy leérjen a földre, észreveszem az asztalképet, amely eddig elkerülte a figyelmemet. Az ezüst tálcákon halomban állnak a papírba csomagolt hamburgerek. A kristálytálakban a sült krumpli összes létező formája: vékony, kunkori, cikcakkos, valamint édes- és steakburgonya. Még egy tál rántott hagymakarika is helyet kapott az asztal közepén. A kis méretű porcelánokban mintha ketchup, majonéz, valamint csípős szósz lenne.

– Bocs. Lemaradtam a füvezésről, ti pedig beálltatok, mint a gerely, és elvesztettétek a maradék eszetek is?

– Nem hallottál a hét hal ünnepéről[1]? – kérdezi Theo. – Ez most a hét gyorséttermi hamburger ünnepe lesz.

– Végigkóstoljuk a sort, és választunk egy győztest. Theo már pontozólapot is készített – jelenti ki Finn, majd a mellette heverő krémszínű kartonpapírra mutat, amelyen kézzel írott, piros betűkkel ez áll: Karácsonyi hamburger-haddelhadd.

Ezekkel az emberekkel egy üres szobában is jól szórakoznék. Már az is öröm, hogy velük lehetek. Ez itt viszont bájosan nevetséges. Nem tehetek róla, de már a látványtól is kitör belőlem a röhögés.

– Először is, ez kész röhej, mert nyilvánvaló, hogy a Shake Shack hamburgere a tuti befutó, másrészt te mit fogsz itt enni? – kérdezem Priyát, aki vegetáriánus.

– Én a köreteket zsűrizem. Egyébként jó, ha tudod, hogy Theo az In-N-Outra fogad.

– New Yorkban nincs is In-N-Out – kezdem, ugyanakkor kétségtelen, hogy az egyik tálcán a jellegzetes piros-fehér csomagolású hamburgerek sorakoznak. – Szóval, ezek hogy kerültek ide?

– Kaliforniából hozatta őket – válaszolja Finn a szemét forgatva. Nem akarom tudni, hogyan, és mennyibe került, de biztosra veszem, hogy nem azok fognak nyerni, főleg nem felmelegítve.

– Hozzálátunk akkor? – kérdezi Theo.

Leülök Finn mellé, aztán kihajtogatom a szalvétámat. Mindenki szed magának a tálcáról, kivéve engem. Én inkább lövök magamnak egy mentális képet. Igyekszem mindent megjegyezni, agyamba vésni az este hangulatát. Valószínűleg az utolsó együtt töltött karácsonyunk lesz – és persze a legjobb is.

Finn átnyúl, és megszorítja a kezem, mintha csendben azt kérdezné, jól vagyok-e. Igazság szerint mindenhogy vagyok, csak jól nem. Nagyon lesújt, hogy elmegy. A szívem egyik felét magával viszi, mint egy olyan kettétört műanyag szíves, „legjobb barátnő” feliratú nyakláncot, amilyet általános iskola negyedik osztályában adnak egymásnak a lányok. Kétszeresen igazságtalannak érzem a helyzetet, hiszen épp csak visszakaptam Finnt. Egy teljes év kiesett, mert összevesztünk. Még nem állok készen arra, ami rám vár. Ettől függetlenül mosolyt erőltetek az arcomra, Finnre nézek, és úgy teszek, mintha boldog lennék. Miatta az is vagyok, magam miatt viszont végtelenül szomorú. Sajnálom, hogy ez itt mind a végéhez közeledik.

Mindenkire vár valami új: Priya örül az új munkahelyének, Finn Los Angelesbe költözik, Theo élete pedig csupa buli és utazás. Engem jóval kevesebb dolog vár. Egy Finn-méretű űr költözik a hétköznapjaimba.

– Mi az? – kérdezi Finn összevont szemöldökkel. Láthatóan nem dől be a műmosolyomnak.

– Semmi. Csak örülök, hogy veletek vagyok.

Nyelek egyet, és a felvillanó gondolatot inkább elhessegetem: Nem tudom, lehetnék-e boldogabb. Nekem ezekre az emberekre van szükségem. Ők a családom.

[1] Olasz–amerikai karácsonyi hagyomány: a vacsora során általában hétféle halat vagy tenger gyümölcsét fogyasztanak.

ELSŐ FEJEZET

HANNAH

2008, 1. karácsony

Én, Hannah Gallagher kiválóan értek ahhoz, hogy csupa lehangoló dalt válasszak és gyűjtsek lejátszási listára.

Úgy van, szuperképességnek eléggé butácska. Jobb lenne, ha tudnék repülni, mások gondolataiban olvasni, netán egy tócsa fémes ragaccsá válni, mint Alex Mack, de hát az ember nem szólhat bele abba, milyen lapokat osztanak neki. Én már csak tudom.

A lejátszási listához adom a Ben Folds Five-tól a Bricket, aztán kiválasztom Bon Ivertől a Skinny Love-ot. Ráadásként jön a Dashboard Confessionaltől a Vindicated. Ha engem kérdezel, a mai dalokkal az a baj, hogy túl sok szól a szakításról, vagy arról, hogy nem szeretnek viszont, és nagyon kevés szól arról, milyen siralmas állapotban van ez az átkozott világ.

Az elmúlt négy órában tovább csiszolgattam a gyűjteményemet, ez a válogatás lesz életem fő műve.

Lekicsinyítem az egyik ablakot a böngészőben, hogy lássam, hol tart a letöltés a LimeWire-en.

Ó, a francba! A folyamatjelző sáv alig mozdult, a laptopomon a ventilátor viszont úgy kerreg, mintha mindjárt felrobbanna.

Ha tényleg annyira kell nekem a Hide and Seek, akár ki is fizethetném. Csakhogy kilencvenkilenc cent nagyon sok pénz egy dalért, és még mindig dühös vagyok, amiért Marissa Cooper jól összekente a kis cukimuki popstílusával.

Másfelől viszont kissé pasihangsúlyos a lejátszási listám – miért is kéne kisajátítaniuk a szorongást?

A fenébe is! Karácsony van. Legalább ennyit megérdemlek.

Leugrom a magasított ágyamról, hogy megtegyem azt a kimerítő sétát – konkrétan három lépést – az íróasztal melletti székre akasztott táskámig. Valahol az alján lesz a pénztárcám, a szemeszternyi kiszáradt toll és félig kitöltött spanyol feladatlap között.

Aha!

Amikor megragadom a tárcát, valaki kopog a bejárati ajtón.

Furcsa.

Biztos, hogy nem az egyik barátom az, mert itt nincsenek barátaim. És ha lennének is, hazautaznának az ünnepekre, és boldogan falatoznák a sonkát a cseppet sem csonka családjuk társaságában.

Amikor ajtót nyitok, nyurga, kreol bőrű fiú áll velem szemben. Az öltözete alapján olyan hatást kelt, mintha most ugrott volna át egy reneszánsz fesztiválról. Fodros szmoking ingét olyan szűk nadrágba tűrte, hogy egy kislányra is jó lenne méretben. Megjelenését – igen, erre mondják, hogy megjelenés – zöld törökmintás kasmír nyakkendő és fekete bársonypelerin egészíti ki. Biztosra veszem, hogy szemhéjtust használ, ami őszintén szólva kifejezetten jól áll neki.

– Te meg ki vagy? – kérdezem mit sem törődve az udvariassággal, mert biztos vagyok benne, hogy rossz helyre jött.

– Finn Everettnek hívnak – válaszolja úgy, mintha ez magától értetődő lenne, bár pontosan tudom, hogy még soha életemben nem láttam. Máskülönben tuti, hogy emlékeznék rá.

Állítását megerősítendő átdobja a pelerint az egyik vállán, aztán csípőre teszi a kezét, mire kilátszik a skarlátvörös selyembélés egy része. Úgy néz rám, mintha választ várna, holott ő kopogtatott be hozzám.

– Rendben, Finn Everett, mit akarsz?

– Mit keresel karácsonykor a campuson? Ugye tudod, hogy ezt nem engedi az egyetem?

Fél perce ismerem, de már most az agyamra megy. Mindenesetre tudom, hogyan szabaduljak meg tőle.

– Árva vagyok.

Örömmel látom, hogy ennek hallatán összerezzen. Nem mondanám, hogy így szoktam bemutatkozni, de már nagyon szeretnék visszamenni a szobámba, ráadásul az utóbbi néhány évben megtanultam, hogy a beszélgetésnek semmi nem vet olyan hamar véget, mint ez a bizonyos árva szó. Engem rögtön az ajtóhoz kergetett, amikor a középkorú, barna blézeres szociális munkás leült velem és a nővéremmel szemben, majd a következőt mondta: „Most, hogy Hannah elárvult, meg kell oldanunk a gyámság kérdését”.

Finn Everett tetőtől talpig végigmér. Szemrevételezi a pizsamámat, a túlméretezett Bostoni Egyetem feliratú pólómat, és a háromnapos, kócos kontyomat.

– Nem – vágja rá fejcsóválva, mintha matekpélda lennék, amit nem tud megoldani. – Árvának túl csinos vagy.

– Tessék?

– Az a sok fehér nő mind egymás torkának esett volna, hogy hazavigyen az árvaházból. Helyes vagy. Kicsit alulöltözött, de helyes.

Amikor nem reagálok, hozzáteszi:

– Amúgy ezt bóknak szántam.

A fenébe! Úgy tűnik, nem az a fajta, aki befogja a száját, ha a szüleimről hall. Sőt. Kérdez. Nincs rosszabb a kérdezősködőknél. Hogyan történt? Mindketten ugyanakkor? Hány éves voltál? Most hogy érzed magad?

– Nem az a fajta árva vagyok. Nem kisbaba koromban történt, ha arra gondolsz. Tizenöt éves voltam, amikor a szüleim meghaltak.

– Á! Értem. Nos, akkor együtt kalandozunk majd.

Kezdek megnyugodni, hogy témát vált.

– Valóban?

Két napja ki sem dugtam az orrom a szobámból, mert az egész campus zárva van, még az ebédlő is. A Kellog’s piros gyümölcsös gabonapelyhén, meg a mikrohullámú sütőben melegített babos-sajtos burritón élek, amit a domb túloldalán lévő kisboltban lehet kapni. Mégis milyen kalandra gondolhat ez a fazon?

– Vagy van már programod?

Nincs. Meghallgatom a válogatást, közben megeszem egy egész doboz fagyit – Ben & Jerry’s csokis-kekszeset –, megnézem a Drágán add az életed!-et, a lehető legkevésbé nyálas karácsonyi filmet, hogy azzal nyugtassam magam, ünnepi hangulatban vagyok. Ezt viszont nem kötöm a srác orrára, mert tudom, hogy szörnyen hangzik.

Csakhogy Finn Everettnek nincs szüksége bátorításra. Óvatosan félretol, belép, faltól falig felméri a szobát, aminek mindkét végében egy-egy íróasztal, ágy és szekrény található.

– Melyik a te szekrényed?

Az egyik oldalon tengerészkék paplan borítja az ágyat, a fal minden négyzetcentijét poszterek fedik: Guster, O.A.R., Weezer, Wilco, The Postal Service. A másik oldalon egy Lilly Pulitzer takaró, a falon pedig egyetlen poszter: Jessica Simpson alsóneműben porszívózik. Szerintem egyértelmű, melyik oldalon alszom, mégis a jobb oldalon álló szekrényre mutatok. Finn a fogasok között kutat. Nem tudom, mit keres, de abban biztos vagyok, hogy nem fogja megtalálni. Általában felváltva hordom a Paradise Rock Clubban és az Orpheumban rendezett kirakodóvásáron vett koncertpólókat.

– Ennyi?

Drámaian felsóhajt, mire én épphogy elnézést nem kérek, amiért nincs estélyi ruhám.

– Mégis mit kerestél?

– Valami jobbat, mint… – a pizsamámra mutat, aztán olyan képet vág, mintha romlott tejet kellett volna megszagolnia – …ez.

– Hová megyünk, ahol ilyen szigorú a dress code?

– Kénytelenek leszünk egy kis kitérőt tenni. Fogd a kabátod, és menjünk!

Kettőt csettint, hogy nyomatékosabbá tegye az utasítást.

Valószínűleg a meglepődés teszi, de automatikusan engedelmeskedem. Felkapom a pufikabátot, aztán belebújok a sómarta Ugg csizmámba. Azt hiszem, jöhet a korábban említett kaland.

Ahogy kilépünk a Welch Hallból, megcsap az éj friss levegője. Hópelyhek táncolnak a szélben. Nem a hó a legszembetűnőbb, hanem a csend. Itt mindig tízezer diák rohan vagy a nyugati kultúra szemináriumra, vagy spinningórára a Plexbe, esténként pedig – legyünk őszinték, időnként napközben is – mennek a Cleveland Circle-be sörpingpongra. Ám ma este nincs itt senki, csak mi ketten.

Átvágunk a kissé szerencsétlen elnevezésű Porkatlanon, a pályán, amely egyébként egyáltalán nem poros. Az év java részében füves, négyszögletű, kőépületekkel határolt területet most öt centi hó borítja. Amikor életemben először eljöttem ide, és körbevezettek, tavasz volt, a lányok a pázsitra terített törülközőkön napoztak, a fiúk pedig szaladgáltak köztük, és frizbiztek. A Dawson és a haverok című sorozatból kiindulva pontosan ilyennek képzeltem az egyetemi életet. Pontosan erre a lazaságra vágytam.

– Hogyan találtál meg? – kérdezem hangosan. Talán több kérdést kellett volna feltennem, mielőtt rábólintok a sétára. Nem mintha technikailag beleegyeztem volna.

– A zene miatt – válaszolja Finn. – De a tiéd volt a hatodik kollégium, amit végigjártam. Mit mondjak, elég jól elbújtál. Az elmúlt héten épphogy sikerült elszórakoztatnom magam. – A nevetséges öltözékére mutat. – Már kezdtem azt hinni, hogy teljesen egyedül vagyok a campuson.

Finn és én belépünk az O’ Neill plázába, aztán a fő helyen álló, magányos, kivilágítatlan karácsonyfa felé vesszük az irányt. Ez volt az úti cél? Nagy kaland, mondhatom. Az ünnepekre hazalátogató diákok miatt a karbantartók bizonyára úgy gondolták, karácsony ide vagy oda, nem éri meg kivilágítani a fát.

– Itt várj! – utasít Finn.

Otthagy a fa alatt állva, aztán elindul a keleti szárnyban található könyvtár felé. Ahhoz nem vagyok elég közel, hogy lássam, mit csinál, de hallom, ahogy csilingel a pelerinje zsebéből előhalászott kulcscsomó, aztán nyílik az ajtó, és Finn belép az épületbe.

Ide-oda toporgok, hogy ne fázzak, miközben telnek a percek. Finn továbbra sincs sehol. Egy pillanatra átvillan az agyamon, hogy elhagytak – már megint –, Finnt pedig az épület túloldalán várja egy lovas kocsi, hogy elmeneküljön.

Adok neki öt percet, aztán visszamegyek a jó meleg szobába, és jöhet a Drágán add az életed. Amint az órámra nézek, hogy elkezdjem mérni az időt, felvillannak az izzók a karácsonyfán. Tekergetem a nyakam, elbűvöl a több ezer, parányi, színes fénypont. Érzem, hogy vigyorgok, mint a tejbetök. Jól van, Finn Everett. Kezdetnek egész jó.

A suhogó szél miatt nem hallom közeledni, de amikor oldalra fordítom a fejem, ott áll mellettem önelégült vigyorral az arcán, és figyeli, ahogy ámulok-bámulok.

– Honnan tudtad, hol kell felkapcsolni? – kérdezem.

Tettetett ártatlansággal vállat von, és ügyet sem vet a kérdésemre.

– Szép környezet nélkül nincs kaland, nem igaz? – Rám kacsint. – Haladjunk!

– Hová megyünk? – kérdezem, miközben követem őt felfelé a lépcsőn.

– Majd meglátod. Türelem, drágaságom – szól hátra a válla fölött.

– Hannah vagyok – javítom ki, és rádöbbenek, hogy eddig egyszer sem kérdezte a nevem. Bár úgy tűnik, a másik személy kiléte mellékes volt, amikor társat keresett a kalandhoz. Most még idétlenebbül érzem magam, csellengek itt a campuson, talán majd a nyakam is kitöröm a jeges lépcsőn ezzel a fura, pelerines alakkal, akit pont nem érdekel, mi a nevem.

Megáll a fordulóban, én pedig kis híján a hátának ütközöm.

– Hannah – ismétli, mint egy papagáj. – Részemről a megtiszteltetés – teszi hozzá, és picit meghajol.

Kínos nevetés készül elhagyni a torkomat. Még soha senki nem hajolt meg előttem. Furcsa ez a srác, de amolyan kedves fajta. És abban is igaza van, hogy nincs más programom az estére.

– Na gyere, mielőtt befagy a seggem! – mondja.

Miután tettünk egy kitérőt a Robsham Hallba, és portyáztunk egyet a színháztörténet tanszék ruhatárában, ahol heves vitát folytattunk az esti öltözékemről (Finn erősködött, hogy a fűzős, Viktória-korabeli ruhát vegyem fel, de végül egy piros, ötvenes évek stílusában készült darabot, az alá pedig egy jó viszketős kombinét választottam), most itt állunk az ebédlő zárt ajtaja előtt. Csakhogy Finn bűvös kulcscsomójának hála ma este mindenhová bejuthatunk. Kezdem azt hinni, hogy bezárta a gondnokot a karbantartó helyiségbe, utána megkötözte, és elvette a kulcsait.

Ahogy az önkiszolgáló étteremrész felé vesszük az irányt, a koktélruha, amelyre Finn rábeszélt, minden lépéssel suhog egyet a térdemnél.

– Ma este mit parancsol az úrhölgy? – kérdezi.

Tekintve, hogy az ebédlő zárva van, igen korlátozottak a lehetőségeink. Nincs meleg étel, sem salátabár, ezért kizárólag csipszet, müzliszeletet, vagy gabonapelyhet ehetünk.

– Az úrhölgy egy tál mézes-diós Cheeriost szeretne, jó uram, a legfinomabb fajtából.

– Tudunk annál jobbat! – vágja rá Finn, aztán behajol a pult mögé. – Ha bármit ehetnél a világon – na jó, nem a világon, de mondjuk, valami olyat, amit normál esetben az ebédlőben is kapni –, mi lenne az?

Kicsit kezd olyan lenni, mintha egy képzeletbeli babazsúrra készülődnénk, de nem bánom.

– Szóval? – erősködik.

– Palacsinta!

– Az unalmas. Próbálkozz újra, és találj ki valami jobbat!

– Csokicsipszes palacsinta?

– Jobb, de nem sokkal.

Lehajol, hogy kinyissa a kiszolgáló pult alatti rozsdamentes acélhűtőt, aztán elővesz egy doboz tejet és egy kis vajat.

– Máris jövök.

Ezzel eltűnik a konyhában, ami a diákok számára biztosan tiltott zóna. Amikor visszajön, egyik kezével magához szorítja a száraz hozzávalókkal teli keverőtálat, a másikkal pedig a bontatlan csokicsipszes zacskót lóbálja.

– Pattanj fel! – mutat az üres pultra. – Neked van a legfontosabb feladatod – folytatja. – Tartanod kell a pelerinemet. Úgy vigyázz rá, mint a szemed fényére! De komolyan. Meghalok, ha koszos lesz. A következő félévben Az operaház fantomját adjuk elő – teszi hozzá.

Finn felhajtja az ingujját, aztán munkához lát. Kiméri a tejet, feltöri a tojást, majd összekeveri a tálban lévő hozzávalókkal. Ezután beleszórja az egész zacskó csokicsipszet, és rám kacsint.

– Honnan tudod, hol voltak a hozzávalók? – kérdezem. Meglep, hogy ilyen magabiztosan mozog a konyhában, főképp ebben a konyhában, ahol szemmel láthatóan remekül kiismeri magát.

Odamegy egy másik állomáshoz, bekapcsol egy elektromos grillsütőt, majd fölé tartja a tenyerét, hogy megnézze, melegszik-e. Elégedetten nyugtázza a hőfokot, aztán előhalássza az edényeket a munkalap alól.

– Itt dolgozom. Diákmunka.

– Á! Akkor ezért van kulcsod mindenhová.

– Nem. Az egy másik munka miatt van. Az igazgatói irodában is dolgozom. Én vagyok a lóti-futi ember. Nagyon sokat futárkodom, ezért kaptam kulcsot.

Két állás. Hú! A múlt félévet kerek hármas átlaggal zártam, pedig nem is dolgozom. Ha valaki képes mindennek a jó oldalát nézni – legyünk őszinték, én nem vagyok ilyen –, mondhatja, hogy a szüleim elvesztésének egyetlen pozitívuma, hogy a gyerekkori otthonom eladásából örököltem annyi pénzt, amennyiből diákhitel nélkül járhatok egyetemre. A hátrány természetesen, hogy nincsenek szüleim.

– Ezért nem mentél haza karácsonyra? Mert drága lett volna?

Finn gondterhelten sóhajt, aztán vajat tesz a grillrácsra.

– Nem egészen.

Úgy döntök, befogom a szám, mert én is utálom a kérdezősködést. Egy percig mindketten néma csendben figyeljük a bugyborékoló palacsintatésztát.

– Apám egy seggfej. Miután múlt nyáron a szüleim elé álltam, és közöltem, hogy meleg vagyok, apa kitagadott. Mintha az lett volna nyomorult életének egyetlen progresszív lépése, hogy fekete nőt vett feleségül, és annyi. Meg sem próbálta felfogni, amit mondok.

Levegővétel nélkül, folyamatosan beszél, mintha képtelen lenne bármit is magában tartani.

– Ó, Finn!

Teljesen felesleges reakció részemről, de nem tudom, hogyan vigasztalhatnám meg. Hiszen még csak egy órája ismerem.

– Nem akartam átiratkozni másik suliba, ezért munkát vállaltam, hogy fizetni tudjam a tandíjat. Most viszont bukásra állok mindenből, mert nagyon sokat kell dolgoznom. Úgyhogy azt hiszem, nem ez volt életem legjobb ötlete.

Megforgatja a mennyei illatú palacsintát. Legalább ennyi jó van a dologban.

– Anyukád mit szólt? – kérdezem.

– Nem sokat. Ami gáz. Nem utálja úgy a búrámat, mint apa, de nem hajlandó értem kiállni. Úgyhogy basszák meg. Asszem.

Egyetértően bólogatok. Kicsit durva lenne, ha én is kimondanám ugyanezt, hiszen egyáltalán nem ismerem őket. Viszont egyszer csak azon kapom magam, hogy így szólok:

– Másodikos gimis voltam, amikor anya egy tavaszi napon meghalt rákban. Apám három hónappal később, autóbalesetben. A nővérem valami világ körüli utazáson van, és arra sem volt képes, hogy felhívjon, és boldog karácsonyt kívánjon.

Fogalmam sincs, hogy mindezt miért osztom meg Finnnel. Talán átragadt rám az őszinteségi rohama.

– A tiéd mellett az én esetem semmiség.

– Nem gondolom semmiségnek. Szerintem nagyon rossz lehet.

– Neked is a tiéd.

Finn kivesz két tányért, és mindkettőre öt-öt palacsintát tesz. Utána kinyitja a hűtőt, előveszi a tejszínhabot, és kérdő pillantást vet rám.

– Persze! – mondom, mintha magától értetődő lenne, hogy kérek. Persze honnan tudná, ha nem ismer. Még.

Az étkező felé menet evőeszközt veszünk magunkhoz, és zsebre vágunk néhány zacskó szirupot.

– Hová szeretnél ülni? – kérdezi. Az étkező végében állunk, előttünk csupa üres asztal, sok-sok sorban.

– Oda – mutatok a körpados asztal felé a sarokban. Alapból mindig foglalt, mert a baráti társaságok itt kávézgatnak, és közben vagy tanulnak, vagy csak itt múlatják az időt, de azt jó hosszan. Egyszer végre érezni akarom, hogy én is tartozom valahová. Akkor is, ha ezt rajtam kívül senki nem látja.

MÁSODIK FEJEZET

FINN

2013, 6. karácsony

A telefonom rezegni kezd az éjjeliszekrényen.

Ki hív ilyen korán? Bár nem tudom, mennyi az idő, annyi biztos, hogy nincs erőm kinyitni a szemem, és megnézni az órát. Csak várom, hogy hangpostára váltson a hívás.

Az illető megint hív. Mordulok egyet. Kurvára másnapos vagyok. Olyan száraznak érzem a szám, mintha tegnap az egész Szaharát lenyeltem volna.

– Felveszed? – kérdezi valaki mögöttem elegáns brit akcentussal.

A francba. Ezek szerint tegnap éjjel felszedtem valakit a bárban.

Soha nem csinálok ilyet.

Próbálom megerőltetni az agyam, hátha eszembe jut, ki ez a férfi az ágyamban, mi a neve, és történt-e köztünk valami. Csakhogy derengés szinten sincs meg.

Felemelem a takarót, és megnézem, van-e rajtam ruha. Az sincs.

– Ne aggódj, úriember voltam! Csak smároltunk egy kicsit – mondja. – Na jó. Ha őszinte akarok lenni, elég sokat – helyesbít.

Néhány másodpercre megnyugszom, de aztán inkább sért a dolog. Jó parti vagyok, és akárkivel nem megyek haza. Mi oka volna arra, hogy ne feküdjön le velem? És miért vagyok anyaszült meztelen, ha csak csókolóztunk?

– Elaludtál – folytatja.

Ez végképp nem hangzik jól. De ha elaludtam, miért maradt? Kicsit bizarr, nem?

– Végig a fejed alatt volt a karom – teszi hozzá.

Na jó. Mégsem vagyok olyan remek parti.

Mielőtt oldalra fordulok, hogy megszemléljem a Rejtélyes Rómeót, magamban imádkozom az egyéjszakás kalandok védőszentjéhez: Kérlek, add, hogy ne legyen csúnya! Csak ne legyen csúnya!

Tényleg nem az. Rejtélyes Rómeó az oldalán fekszik, arca a kézfején. Pajkos mosoly jelenik meg az arcán, mintha élvezné a helyzetet. Egy rakoncátlan, majdnem fekete göndör hajfürt a homlokára tapad, mire gyorsan odakap, hogy kifésülje a szeméből. A mozdulat közben látom a szépen kidolgozott bicepszét.

Összerándul a gyomrom, és verejtékezem a gondolatra, hogy az ágyhoz lökött. Ez történt? Vagy csak szeretném?

A másik gond, hogy fogalmam sincs, hogy hívják, és mivel mindkét lakótársam elutazott az ünnepekre, nincs senki, akit bemutathatnék neki, így tehát ő sem fog bemutatkozni. Talán jobb is így. Evan és Bryce elméletben nem bánják, hogy van egy meleg lakótársuk, de nem tudom, mennyire örülnének, ha találkoznának egy félmeztelen fazonnal a konyhában.

Ismét rezeg a telefonom.

– Tapasztalatom szerint, ha valaki háromszor hív zsinórban, akkor vagy rendkívül dühös, vagy halálhírt akar közölni.

Rejtélyes Rómeó felkönyököl, és érdeklődve figyeli, hogy a két eshetőség közül melyik lesz az.

A hátamra fordulok, kinyújtom a karom a telefonért, és felkapom az éjjeliszekrényről. Hannah. Azt mondtam, tízre átmegyek hozzá. Ezek szerint már el is késtem.

– Halló! – szólok bele rekedten.

– Úton vagy?

– Mit gondolsz?

– Kelj fel, és gyere! Karácsony van!

Egyértelmű, hogy Hannah nem a Toolboxban vedelte egyik üdítős vodkát a másik után tegnap este. A hangja kimondottan élénk. Egy marmonkannányi kávét kéne lenyomnom, hogy én is ilyen lelkes legyek.

– Jól van. Máris megyek. Egy órát kérek.

Hazugság. Több tucatszor, vagy talán több százszor is megtettem ezt az utat. Négyutcányi séta a 116-os úton a 6-os metróvonalhoz, onnan tizenöt megálló a Bleecker Streetig, utána a Broadway-Lafayette-nél átszállás az F metróra, két megálló az Essexhez, majd négy perc séta a lakásáig – jobb napokon ez háromnegyed óra. Feltéve, ha minden pontosan jön, ami karácsonykor teljesen kizárt. Van negyedórám lezuhanyozni, felöltözni, és kezdeni valamit az ágyamban fekvő fazonnal.

– Egy Finn-óra három óra – nyöszörög Hannah. Már jól ismer.

– Még több lesz, ha nem hagysz lezuhanyozni. Majd írok, ha úton vagyok – mondom, aztán leteszem a telefont.

– Anyukád volt? – kérdezi Rejtélyes Rómeó, miközben oldalra fordulva alaposan végigmér. Félek felemelni a fejem, mert akkor végképp úrrá lesz rajtam a másnaposság.

– A legjobb barátom.

– Á! – dünnyögi.

Ez a fickó nem siet távozni.

– Biztosan mész valahová – mondom neki. – Elvégre karácsony van.

– Nem. Nincs programom.

A kurva életbe! Mennyi ennek az esélye? Mondjuk, elég sok. Ha nekem lenne szerető családom, amely tárt karokkal és örömmel várja karácsonykor, hogy együtt bontogassunk ajándékot, nyilván nem egy melegbárban ütném ki magam. Persze ki tudja.

– Nem a családoddal töltöd a napot? – Csak nem bírok leállni a kérdezősködéssel.

– Külföldön vannak.

– Akkor a barátaiddal?

– Mindenki a családjával ünnepel.

Pajkosan csillog a szeme, ami egyáltalán nem tetszik. Annyira csak saját magával foglalkozik, hogy még véletlenül sem veszi a lapot. Istenem! Alig várom, hogy elmenjen, végre ihassak a fürdőszobacsapból, és lezuhanyozhassak tűzforró vízzel.

Mégsem hagyhatod pont karácsonykor magára – súgja egy belső hang. Ez most nagyon alkalmatlan pillanat a lelkizésre, ugyanakkor tudom, hogy a belső hangnak igaza van. Tudom, milyen nehéz a család nélkül karácsonykor. Nem hiszem el, hogy mindjárt ezt teszem, de…

– Ha gondolod, csatlakozz hozzám és a barátaimhoz.

– Nagyszerű! Kész örömmel!

Megcsillantja fogpasztareklámba illő mosolyát. Kerámiahéjak, tuti.

– Tegnap este már meghívtál, de udvariatlanság lett volna azt feltételezni, hogy továbbra is áll az ajánlat, mivel erősen úgy tűnik, hogy a beszélgetésről is megfeledkeztél.

Mordulok egyet, aztán a fejemre húzom a takarót. Meghalhat az ember szégyenében? Mert akkor az legyen most. Várok egy percet, hátha kedvezni akar nekem az univerzum, és magával ragad a halál, de semmi. Ezek után felülök, a falnak támasztom a hátam – ez a fejtámlám –, és a derekam köré tekerem a takarót.

A pasas utánoz, ő is felül. Ebből a szögből tisztán látom a haskockáit. Ahhoz nem bámulom elég hosszan, hogy egyenként megszámoljam – az udvariatlanság lenne –, de állítom, hogy nem hat, hanem nyolc van neki.

Jobb kezével felém nyúl. Történni fog valami? Hannah abban a hitben van, hogy egy órán belül nála leszek. Talán a reggeli szex eltereli a figyelmemet a per pillanat szörnyen hasogató fejfájásomról. Feltéve, ha a pasas nem akar orális szexet. Akkor ugyanis öklendezni fogok.

– Amúgy Theo vagyok. Ha esetleg nem emlékeznél.

Á! Az egyetlen kapcsolat, amit a pasas – mint most megtudtam, Theo – felajánl, egy kézfogás. Idétlenül odanyújtom a jobb kezem.

Zuhanyozás után kezdem magam embernek érezni. Ötven százalék esélyt adnék, hogy rókázom, ami nem túl jó arány, de egy szendvics reggelire egészen biztosan segít a problémán.

– ¿Que lo que, jefe?[2]

Amikor belépünk a sarki falatozóba, Ramón felnéz a szudokujából, hogy üdvözöljön minket.

A Feliz Navidad ordít a lejátszóból. Összerezzenek a hangerőre, aztán kis híján sarkon fordulok és otthagyok csapot-papot. Csakhogy a szénhidrát- és zsiradékigényem erősebb, mint a menekülési vágyam.

– Kaphatnék egy tojásos, baconös, sajtos szendvicset?

– A haverodnak mit adhatok?

– Mit kérsz? – kérdezem Theót.

Zavartan körbenéz.

– Van itt valahol egy étlap?

– Nincs. Ez egy falatozó. Van tojásos, baconös, sajtos szendvics; tojásos, sajtos szendvics, és nem tudom… Bodegás cuccok.

Miféle New York-i az, akinek nincs meg fixen, hogy mit rendel egy ilyen helyen? Lehet, hogy Theo csak látogatóba utazott ide Angliából.

– Ugyanazt kérem, amit ő – válaszolja végül.

Ramón együtt énekel a zenével, aztán egy kis fémedénybe töri a tojásokat. Theo figyeli, én pedig megragadom az alkalmat, hogy alaposan szemügyre vegyem a rejtélyes fazont, aki legnagyobb csalódásomra tetőtől talpig ruhában van. A cipőjére téved a tekintetem. Barna, enyhén kopott, a csatjából ítélve biztos vagyok benne, hogy Gucci, de nem a Canal Streeten kapható hamisítvány, amilyet én hordok. Végigmérem, aztán a szemem elidőz a farmerjánál. Sötét, és egyáltalán nem kopott. Az öve is barna. Próbálom megtippelni az öv márkáját, de semmi különös ismertetőjelet nem látok a csatján.

– Te most… a farkamat stírölöd? – suttogja kacéran, ezzel kizökkent a mentális leltározásból.

– Nem! Csak… ö…

A pult mögötti cigarettakínálatra mutatok, amit hirtelen nagyon érdekesnek találok. Ramón ment meg, ekkor tér vissza a szendvicseinkkel. Nejlonzacskóba teszi mindkettőt, egy marék szalvétával együtt.

Odakint a sarkon egy fekete terepjáró várakozik. Én a metrót javasoltam, Theo viszont ragaszkodott hozzá, hogy autóval menjünk. A cipőjéből kiindulva nem lep meg, hogy feketét választott.

– Add ide a telefonodat, és beírom Hannah címét!

– Először meg kell állnunk a lakásomnál, hogy átöltözzek. Nem ismerhetek meg új embereket a tegnapi ruhámban.

Nincs erőm vitatkozni.

– Rendben.

Nem nézem, merre megyünk, inkább a szendvicsemre koncentrálok. Minden harapás orvosság a másnaposságomra. Mire összegyűröm a zacskót, és letörlöm a morzsákat a kabátomról, megállunk egy közepesen magas kőépületnél a Central Park Westen.

– Feljössz? – kérdezi.

Jobb, mint a sofőrrel ücsörögni a kocsiban. Mielőtt a bejárathoz érnénk, rezegni kezd a telefon a zsebemben. Kihalászom, aztán a húgom nevét látom felvillanni a kijelzőn.

– Egy perc, és megyek – mondom Theónak.

Az épület oldalának támaszkodom, és ügyet sem vetek a portás lesújtó pillantására.

– Mandy! – kiáltom olyan lelkesen, amennyire a másnaposság engedi.

– Ú! Már nem vagyok Mandy. Az Amandát használom.

Amikor utoljára otthon jártam, Mandy tizenegy éves volt. Lila fogszabályzót hordott (a lila volt a mindene), és mániákusan rajongott a Jonas Brothers nevű együttesért. Azon belül is Nick Jonasért, hogy pontos legyek. Most már tizenhat, és Amandának kell szólítani. Fogalmam sincs, kiért van mostanában odáig, de arra mindig számíthatok, hogy karácsonykor és a születésnapomon felhív.

– Nos, boldog karácsonyt, Amanda!

– Neked is. Mit fogsz ma csinálni?

Szívesen hallgatja, amikor Hannah-ról és a karácsonyi kalandjainkról mesélek.

– Semmi izgi. Nézünk valami filmet, aztán elmegyünk vacsorázni.

Nem kell megkérdeznem, hogy ő mit csinál. Biztosra veszem, hogy mint mindig, most is pontban délután háromkor asztalhoz ül, aztán jön a hivatalos ünnepi díszebéd. Pulyka (soha nem sertés), káposzta, anya híres kukoricakenyere, sajtos makaróni.

– Jobban hangzik, mint az én programom. Owen bácsi elhozza az új barátnőjét, aki anya szerint tök jelentéktelen. Lényegében ennyi.

– Várj! Owen bácsi és Carolyn néni elvált?

– Igen. Már jó ideje. Anya Carolyn pártját fogja, ezért őt is meghívta. Őrült fura lesz így.

Gombóc nő a torkomban a gondolatra, hogy anya, aki értem soha nem volt hajlandó kiállni, ezúttal szembement apával, és meghívta apa testvérének a volt feleségét, aki még csak nem is vérrokon. Ami még hihetetlenebb, hogy apának ehhez egy szava nem volt.

– Anya ott van? Beszélhetek vele?

Anyám soha nem hív fel, de Amanda időnként átnyújtja neki a telefont, olyankor néhány percig bájcsevegünk. Általában a próbákról és a lakásomról kérdez, a szerelmi életemet viszont soha nem firtatja. Cserébe viszont megosztja velem az összes pletykát, amit a szomszédoktól hallott, mostanában pedig a középiskolai osztálytársaim eljegyzéseiről és esküvőiről szokott beszámolni.

– Anya lent van. Idén háromféle kukoricakenyeret süt. Nagyon parázik, mert Everett nagymama tavaly megjegyezte, hogy száraz.

– Ó! – mondom, miközben igyekszem leplezni a csalódottságomat. – Akkor üzenem neki, hogy boldog karácsonyt.

– Átadom. Most viszont mennem kell. Anya hív, hogy segítsek teríteni. Szeretlek, Finny. Szia!

Meg sem várja, hogy elköszönjek, leteszi.

Mielőtt bemegyek, mély levegőt veszek, és igyekszem elfelejteni a beszélgetést. Tényleg nagyra értékelem a húgom hívását, de néha könnyebb úgy tenni, mintha nem lenne családom. Kivéve az olyan napokon, mint a mai. Ha a húgommal beszélek, úgy érzem, mintha megpiszkálnék egy soha nem gyógyuló sebet.

A makulátlan szürke egyenruhájában feszítő portás kinyitja nekem az ajtót. Belépek a faburkolatú előtérbe, ahol a karácsonyt mindössze a két szemközti oszlopra rögzített fenyőfüzér, és a rajtuk pislákoló, fehér fények jelképezik. Még csillogó piros dísz sincs a láthatáron, hogy feldobja a dekorációt. Összerezzenek a lépteim zajára, ugyanis a bakancsom koppanása a márványpadlón felveri az amúgy mély csendet.

Kicsit továbbhaladva találkozom egy másik portással, akinek nemcsak egyenruhája, hanem Mikulás-sapkája is van. Azt hinném, hogy ő a vicces fazon, de nála ijesztőbb pasast még nem láttam. Olyan lesújtó pillantással illet, mintha minden pórusomból áradna a vodkaszag, zuhany ide vagy oda.

– Izé, Theóval jöttem – mondom kicsit bizonytalanul, ugyanakkor remélve, hogy a fickó látott minket együtt megérkezni. Viszont nem tudom a srác vezetéknevét, és nem akarom, hogy a portás azt higgye, valami piás jöttment vagyok, aki csak be akar sunnyogni a házba.

Egy szót sem szól, csak a lift felé biccent.

Egy pillanatra megkönnyebbülök, de aztán bevillan, hogy senki nem mondta, melyik lakást kell keresnem, és hányadik emeletre menjek. Azon vagyok, hogy visszafordulok, de aztán kinyílik a lift ajtaja, benne három portással (őket hívják liftes fiúnak?), akik arra várnak, hogy felkísérjenek Theóhoz. A mikulás-sapkás megnyomja a gombot, mire a lift elindul, és mi állunk bent némán.

A liftajtó olyan lakás folyosójára nyílik, amilyen szépet még életemben nem láttam. Piros, szökkenőzebra-mintás tapéta díszíti a falakat. Lehetne akár csiricsáré vagy nyálas is az egész, de mivel kifejezetten jól illik a fekete-fehér, sakktáblaszerűen lerakott járólaphoz, a hely inkább modernnek és vidámnak tűnik. Oldalt egy lakkozott fekete tálalóasztal kapott helyet, amelyen két aranyszínű lámpa között hatalmas csokor fehér bazsarózsa díszeleg. Egyáltalán most nyílik a bazsarózsa?

Nem számítottam sok millió dollárt érő lakásra. Először a hasizma, aztán a cipője, most meg ez? Az ösztöneim azt súgják, meneküljek, de ízibe. Legalábbis ha nem akarom magam ismét kínos helyzetbe hozni. Egyértelmű, hogy Theo nem az én súlycsoportom.

Csakhogy nem vagyok képes sarkon fordulni, és liftet hívni.

– Hahó! – szól Theo a lakás ki tudja, melyik feléből.

– Szia! Én vagyok. – Aztán gyorsan hozzáteszem: Finn – hiszen alig ismeri a hangomat, és nem akarom, hogy azt higgye, tolvaj vagyok, aki a műkincsekért jött. Csak elképzelni tudom, milyen biztonsági rendszer lehet a lakásban. Azt hiszem, innen már nincs menekvés.

– Itt vagyok! – kiáltja.

A folyosó a nappaliba vezet. Kicsit megállok, mielőtt belépek. A szoba egyik fala üveg, ahonnan káprázatos kilátás nyílik a Central Parkra. Emlékeztetem magam, hogy kifelé menet nézzem meg a címet. Kíváncsi vagyok, mit mond róla a Zillow, az ingatlanos weboldal.

A másik falat mennyezetig érő könyvespolcok borítják. Néhány polcon katonás sorban állnak a csecsebecsék, mintha a lakás örök darabjai lennének. Nincs egyetlen könyv, vagy bekeretezett kép, amely bármit is elárulna az itt lakó férfiról.

Vajon mit gondolhatott Theo arról a nyomortanyáról, amely mellékesen a lakásom?

A szoba közepén állok, és csak ámulok. Miközben azon gondolkodom, volt-e koszos edény a mosogatómban, és milyen állapotban volt a fürdőszoba, belép Theo. Időközben átöltözött, most sötét farmer és egy puhának látszó, levélzöld pulóver van rajta. Ez a szín kiemeli ugyancsak zöld színű szemét, de ez utóbbi nekem csak most tűnik fel. Gyanítom, hogy a pulóvere kasmír. Hirtelen késztetést érzek, hogy megfogjam, de az végképp gáz lenne. Gyorsan zsebre vágom a kezem, és próbálok laza maradni.

– Jó leszek így? – kérdezi Theo.

– Persze. Nagyon is – mondom úgy, mint aki szólevest reggelizett, de sajnos a gyomra nem örült neki. – Használhatom a fürdőszobádat?

Kell egy kis idő, hogy magamhoz térjek.

A folyosó felé mutat.

– Jobbra a második ajtó.

Amikor biztos vagyok benne, hogy nem lát, lassítok a lépteimen, hogy kicsit jobban felmérjem a terepet. Balra az első szoba egy dolgozó, közepén egy elegáns mahagóniasztallal. Lenyűgöz a fölé függesztett, drótról lelógatott repülőgépmodellek látványa, tényleg úgy néznek ki, mintha felszálltak volna.

Az asztal is magáért beszél. Theo biztosan valami fontos ember, ha egy ilyen lakást megengedhet magának. Előre félek a pillanattól, amikor megkérdezi, mivel foglalkozom, én pedig kénytelen leszek bevallani, hogy munkanélküli színész vagyok, két feledhető mellékállással. Egyfelől nadrágokat hajtogatok a Banana Republic egyik üzletében, másfelől felveszem a telefont a Színházi Dolgozók Szakszervezeténél.

Úgy gondoltam, ha egy színházi színészeket tömörítő szervezetnek dolgozom, nagyobb eséllyel jutok szerephez, de eddig csak azt sikerült megtudnom, hogyan igényelhetek szakszervezeti egészségbiztosítást.

Az az egyetlen reményem, hogy tegnap este kimerítettük ezt a munkatémát, és volt annyi eszem, hogy ködösítettem, így megkíméltem magam egy újabb szégyenkezéstől.

A dolgozószobával szemben van a vendégszoba, legalábbis a semleges berendezésből ítélve. A folyosó másik ajtaja a fürdőszobába vezet. Belépek, gyorsan bezárom az ajtót, aztán a márvány pipereasztalra roskadok.

Gyerünk, Finn! Szedd már össze magad!

Ahhoz túlságosan kiszáradtam, hogy vizelnem kelljen. Alaposan végigmérem magam a tükörben. Fáradtnak látszom.

Kinyitom a gyógyszeres szekrényt remélve, hogy találok valamilyen szemránckrém-csodát, amitől majd frissnek, üdének, a másik szobában lévő szexi Pénzes Pasashoz méltónak látszom . Egy ideje Mario Badescu szemránckrémet használok, és kíváncsi vagyok, Theo miben utazik. A lakásából ítélve La Mernél nem adja alább. A gyógyszeres szekrényben Advilon kívül semmi nincs. Beveszek kettőt egy korty csapvízzel, aztán úgy döntök, elég ideje vagyok már a mosdóban. Már csak az hiányzik, hogy azt higgye, telepakolom barnával a vécéjét. Lehúzom, aztán a csap alá tartom a kezem, hogy fenntartsam a látszatot.

Amikor 12:25-kor megérkezünk Hannah-hoz az Orchard Streetre, kifejezetten elégedett vagyok magammal, ugyanis az általa tippelt három órát negyvenöt perccel megrövidítettük.

Kinyitom az ajtót a pótkulccsal, ami még abból az időből maradt rám, amikor együtt laktunk Hannah-val. Két hónapig bírtuk, utána rájöttünk, hogy a legjobb barát néha a legrosszabb lakótárs.

Miközben felkaptatunk a szürke linóleum burkolta lépcsőn a huszonhetes lakásba, Theo zihál, én pedig örülök, mert itt az ékes bizonyíték, hogy mégsem olyan tökéletes. Amikor felérünk az ötödikre, kicsit elgondolkodom. Kopogjak, vagy használjam a kulcsot? Tekintve, hogy nem egyedül jöttem, udvariasabb, ha kopogok.

Priya egy Le a férfiuralommal! feliratú csillámos rózsaszín melegítőfelsőben nyit ajtót.

– Á! Te vagy az. Miért nem használod a kulcsodat?

Fényes fekete haját hátradobja, aztán odahajol, és ad egy puszit.

– Mellesleg boldog karácsonyt!

– Ki jött? – kérdezi Hannah a konyhából.

– Csak Finn – válaszolja Priya.

– Szívemet mindig melegség járja át, amikor a legjobb barátaim ilyen kedvesen üdvözölnek.

– Elvesztetted a kulcsodat? – kérdezi Hannah, miközben a kezét törölgetve, ugyanabban a gyűrött pizsamanadrágban jön ki a konyhából, amelyikben az első találkozáskor láttam. Az idő alaposan kikezdte ezt a gatyát, Hannah viszont minden karácsony reggel ezt hordja, szerinte hozzátartozik a hagyományhoz.

Hannah átnéz a vállam fölött, és észreveszi Theót.

Furcsa, kicsit őrült mosoly jelenik meg az arcán, és úgy kihúzza magát, mint egy marionettbábu, aminek kissé túl feszesre rántotta a zsinórját a bábos.

– Nahát, és hoztál magaddal valakit!

– Theo! Ők az én roppant udvariatlan barátaim, Priya és Hannah.

– Nagyon örvendek, és köszönöm, hogy hagytatok betolakodni a programotokba.

Ezzel kihúz a vászontáskájából – amit eddig észre sem vettem – egy üveg Veuve Clicquout pezsgőt sárga dobozban, és átnyújtja Priyának.

– Ezzel azt szeretném mondani, hogy elnézést kérek.

– Igazán kedves tőled – mondja Hannah, majd elveszi Priyától a pezsgőt, hogy ő is alaposan szemügyre vehesse. Biztosra veszem, hogy a lakásban fellelhető összes pia közül eddig ez a legdrágább szeszes ital. Mi általában André pezsgővel mixeljük a mimózát, maximum kaliforniaival, de azt csak akkor, ha valakinek születésnapja van.

– Berakjuk a hűtőbe, aztán később felbontjuk – jelenti ki Hannah. – Finn! Segítenél nekem egy kicsit? Jó lenne, ha megcsinálnád a forró csokit.

Hannah rettenetesen főz, de történetesen neszkakaót még ő is tud csinálni. Ezek szerint dühös. Priya a nappaliba kíséri Theót – a kis folyosón a falakat végig Hannah koncertposzter-gyűjteménye borítja –, közben záporoznak a kérdései arról, hol találkoztunk, és Anglián belül hová valósi.

– Ki ez a fickó? – suttogja Hannah, amikor kettesben maradunk a miniatűr konyhában. Nem a Hú, ki ez az új férfi melletted?-, inkább a Ki ez a vadidegen, és mit keres a lakásomban?-stílusban teszi fel a kérdést.

– Hosszú történet.

Fogom a vízforralót, és megtöltöm a mosogatónál.

– Akkor kezdj bele! Idehoztál valakit a karácsonyi partinkra! Jártok?

– Nem.

– Egyforma pulcsiban vagytok. Mintha egy katalógusból léptetek volna ki!

Nem erre a reakcióra számítottam. És nem, nem egyforma, hanem harmonizáló. Én pirosban, Theo zöldben. Nem mintha javítana a helyzeten, ha ezt szóvá tenném.

– Tavaly te is elhoztad Priyát! – vágom rá.

– Itt lakik!

– Akkor én is hozhatok valakit.

Tudom, hogy meg kellett volna kérdeznem, de szerintem sokkal nagyobb ügyet csinál belőle, mint kellene. Ráadásul elállja az utam, nem férek oda a tűzhelyhez, egy napsárga, margarétás vízforralóval a kezemben – ami egészen biztosan Priyáé – suttog-ordítozom vele, ezért, attól tartok, nem vesz elég komolyan.

– A karácsonyt illetően nem hozhatsz egyoldalú döntést. A karácsony a miénk. Priyáról beszéltünk előtte!

Hannah mély levegőt vesz, aztán kifújja.

– Nem azt mondtam, hogy nem hozhatsz senkit. Csak azt kérdeztem, ki ez a fickó – teszi hozzá higgadtan.

– Tegnap este találkoztam vele a bárban. Feljött hozzám, és mivel nem volt programja mára, elhívtam. Ennyi. Most boldog vagy?

Úgy hátrahőköl, mintha képen töröltem volna.

– Szóval még csak nem is ismered. Miféle alak? Valami csellengő?

– Ugye tudjátok, hogy mindent hallunk? – csilingeli Priya a nappaliból.

Hannah a szája elé kapja a kezét. Rémülten összenézünk, aztán kirohan a konyhából, és olyan gyorsan veszi be a kanyart, hogy zokniban korcsolyázik a parkettán.

– Sajnálom – mondja Theónak. – Nem úgy gondoltam, komolyan. Mindannyian csellengők vagyunk. Én is, Finn is. Priya nem teljesen, de ha az anyukája hívja, általában nem veszi fel.

– Hékás! Engem hagyjál ki ebből! – szól Priya.

– Ne haragudj, kérlek – folytatja Hannah.

– Ne kérj bocsánatot! Teljesen megértem, hogy megdöbbensz, amiért hívatlanul beállít hozzád egy vadidegen, ráadásul éppen karácsony napján. Talán jobb, ha megyek, és…

– Ne! – kiáltjuk teljesen egyszerre Hannah-val.

– Kérlek, ne menj el! – teszi hozzá Hannah.

– Azt akartam mondani, hogy megyek, sétálok egyet, és hagyok nektek egy kis időt a beszélgetésre.

Milyen udvarias menekülés. Kizárt, hogy visszajön. Gondolom, majd elmeséli az összes gazdag haverjának, hogyan él a pórnép.

„El sem tudod képzelni, mekkora tuskók voltak” – már látom is, amint ezt meséli valami Mitzi vagy Bitsy nevű ismerősének, az pedig a hasát fogja a röhögéstől.

Theo feláll a bézs IKEA kanapéról, mire összerándul a gyomrom. Kihalászom a kulcsot a zsebemből, aztán a kezébe nyomom. Így nagyobb az esély, hogy visszajön.

– Tessék, itt a kulcs – bököm ki végül. – Így be tudsz jönni a házba. Ezek azok, a két ezüst.

– Rendben.

Theo úgy veszi fel a kiskabátját, mint aki a vállát vonogatja.

Amikor elindul, mély csend telepszik a szobára. Amint becsukja maga mögött az ajtót, Priya felteszi a nagy kérdést:

– Szerintetek visszajön?

– Lefeküdtél vele? – kérdezi tőlem Hannah ugyanebben a pillanatban.

– Nem – válaszolom.

– Melyikre mondod? – kérdezi Hannah.

– Mindkettőre. Szerintem már a taxiban ül. Hülyeség volt odaadni neki a kulcsom. Most kénytelen leszek addig itt aludni, amíg Evan haza nem jön Marylandből, ráadásul nincs nálam tiszta ruha.

A tenyerembe temetem a homlokomat.

– Basszuuuuus.

A konyhában méregetem a mentapálinkát három bögre forró csokiba. Lüktet a fejem, már nem hat az Advil, és tudom, hogy mindent elrontottam Theóval. Úgy tűnik, ez a karácsony is gáz lesz. Már azon vagyok, hogy kicipelem a három bögrét a nappaliba, amikor kulcscsörgést hallok.