Noah Hawley: Anthem

Copyright © 2022 by Noah Hawley

Hungarian translation © Sepsi László, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Noah Hawley: Anthem

Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York, 2022

Fordította: Sepsi László

ISBN: 978 963 598 174 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kótai Kata, Kalocsai Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Guinevere-nek és Levnek.
Kérlek, tegyetek meg mindent.

A szerző megjegyzése

Ez a könyv számtant tartalmaz. Nem integrálszámítást vagy trigonometriát – nem egyenleteket sűrű oszlopokban –, hanem sorba rendezett számokat, osztva és szorozva, összeadva és kivonva. Néha látnak majd törteket, találkoznak százalék- vagy dollárjellel. Az említett számtant – mint minden szimbólumot ebben a könyvben – gondolatok közvetítésére használjuk. Például: egy évszázad száz évből áll. Egy év háromszázhatvanöt napból. Egy nap huszonnégy órából. Ezekkel a számokkal (24 × 365 × 100) mérjük az emberiség történelmét. Ám az embernek nevezett kétlábú állatok közül kevesen élnek száz évig. A statisztikák alapján az Amerikai Egyesült Államokban élő átlagos férfiak várható élettartama 72,4 év. Az átlagos amerikai nők 76,6 évig élnek. Kongóban a férfiak várható élettartama 55,7 év. Kínában egy átlagos nőé 66,3 év. Ez létezésünk számtana.

E sorok írása közben én, a szerző ötvenhárom éves vagyok, ami azt jelenti, hogy 1967-ben születtem, kicsivel több mint fél évszázaddal ezelőtt. Fél évszázaddal a születésem előtt 1917-et írtak.

Fél évszázad + fél évszázad = 1 évszázad.

Ez az idő objektív mérése. Ám az idő szubjektív, ezért ahogy öregszem, 1917 egyre inkább őskornak tűnik. Réges-régen: a versailles-i béke és az első világháború előtt, az előtt, hogy az influenza világszerte végzett huszonkétmillió emberrel, a nagy gazdasági válság és a porviharok előtt, a big bandek és a szving előtt, a második világháború és a koreai háború előtt, a rock and roll születése és a brit invázió előtt, Elvis, a hidegháború és a Kennedy-merénylet előtt, Levittown és a középosztály felemelkedése előtt, a „csirkét minden fazékba”-kampány, a gépesítés, a televízió, a penicillin előtt.

Másképp fogalmazva: 53 + 53 egy másik korszak.

A logika azt diktálná, hogy 1967 – a legtöbb mai nem ötvenhárom éves emberi lény számára – szintén őskornak tűnjön. A vietnámi háborút lezáró „béke emelt fővel” előtt, a szerelem nyara és a Manson-gyilkosságok előtt, a Watergate-botrány előtt, a hetvenes évek nagy gazdasági visszaesése előtt, a reagani forradalom és a lecsorgás gazdaságpolitikája előtt, a személyi számítógép és az internet előtt, az első, aztán a második George Bush elnöksége előtt, a globalizáció előtt, a bankautomaták előtt, Clinton alkotmányjogi felelősségre vonása és Obama elnöksége előtt, a mobiltelefon, a táblagépek, Siri és Alexa előtt, a globális pénzügyi válság előtt, a nagy haknigazdaság előtt, a nacionalizmus újjáéledése előtt, a negyvenötödik amerikai elnök előtt, a koronavírus előtt, az Apple, a Google, az Amazon előtt. A legtöbb dolog előtt, amit modernnek tekintünk. Összegezve…

1967 = őskor.

Ahogy erre rádöbben, a szerző nagyon, nagyon öregnek érzi magát. Vagy ahogy az édesanyja mondaná…

Pfuj-pfujnak.

A pfuj-pfuj kifejezés egy gyerekkönyvből származik, amelyet az édesanyja olvasott fel a szerzőnek gyerekkorában. A könyv címe A dolog Dolores zongorájában volt. Az ifjú Doloresről szólt, aki olyan borzasztó hamisan játszott a zongorán, hogy előbújt a dó hang, és könyörgött neki, hogy hagyja abba. Amikor a kislány nemet mondott, a dó lezárta a zongora billentyűit.

Ám Dolores nyolcéves volt, és nem akart meghajolni mások akarata előtt. Követte a dó hangot a zongora belsejébe, haladt helyiségről helyiségre, találkozott a többi hanggal (fá, szó, lá, ti), és követelte tőlük, hogy kapcsolják vissza a zongorát, hogy játszhasson. Az összes hangjegy nemet mondott neki. Dolorest szokatlan érzés kerítette hatalmába: a kétségbeesés. Mint minden erős akaratú gyermek, ő sem viselte jól ezt az érzést. Egy vaksötét helyiségben Dolores észrevett valamit. Egy hangjegyet, amely oly szörnyű volt, hogy a többieknek el kellett zárnia. Aha, gondolta Dolores, akit nem ejtettek a fejére. Fenyegetőzni kezdett, hogy kiengedi a szörnyet, ha a többi hangjegy nem nyitja meg a billentyűket, ha nem hajolnak meg az akarata előtt. A szörnyeteg rettenetes volt. Rémséges. A többi hangjegynek nem maradt más választása, engedelmeskedniük kellett. Kinyitották a zongorát. Dolores nyert. Visszatért a külvilágba, és folytatta a muzsika meggyalázását.

Ekkor a hangok kórusban felszálltak a zongorából. Egyként kiabáltak. És azt kiabálták, hogy…

Pfuj-pfuj.

Azt értve ezalatt, hogy nem tetszik nekünk, ahogyan ez a mese véget ért. Szemét voltál, és erőszakoskodtál. Ránk kényszerítetted az akaratod, és szerintünk ez nem oké. Azt értve ezalatt, hogy az élet igazságtalan.

A szerző fia gyakran mondogatja ezt. Ő is nyolcéves. Ez nem igazság, mondja. Azt értve ezalatt, hogy nem kaptam meg, amit akartam. Vagy hogy a nővérem csinálhatott valamit, amit én nem. Az igazságosság eszméje teljességgel hiányzik az állatvilágból. A dinoszauruszok kihaltak, és egyikük sem mondta, hogy pfuj-pfuj. Az utolsó dodó jobblétre szenderült, és nem mondta, hogy pfu-pfuj. Körülöttünk a házi méhek a kipusztulás szélén állnak, a békák fogynak. Egyik faj sem nyavalyog keserű sorsán.

A közvetlen veszélyről tudják, mi az. A halandóságot nem képesek felfogni.

Életüket és pusztulásukat számokon keresztül tárgyaljuk. Háromezer afrikai elefánt él még a vadonban, kétszáz hópárduc. Minden halál kivonás. Minden születés összeadás.

Szaporodjatok és sokasodjatok, mondta Isten Mózesnek.

Oszd meg, és uralkodj, mondták a hadvezérek.

Ezt add össze.

Nos, a szerző tisztában van vele, hogy senki sem a számtan miatt olvas regényeket. Az elnézésüket és türelmüket kéri, és megígéri, hogy ez a történet nem csupán számokról szól. Van benne dráma. Katarzis. Bárhol nyitják ki a könyvet, embereket találnak. Embereket, akik szükséget szenvednek. Embereket, akik ugyanarra vágynak, mint önök – biztonságra, szeretetre, hogy úgy bánhassanak másokkal, ahogy szeretnék, hogy mások bánjanak velük. Mindegyikük halála kivonás.

Ez az ő történetük. És ha nem tetszik, a szerző arra biztatja önöket, hogy tegyék le a könyvet, és kiáltsák, hogy…

Pfuj-pfuj.

Aki képtelenségeket tud elhitetni veled, rémtettekre is rávehet.

Voltaire

– A kezem ügyében tartottam egy fém baseballütőt – mondta a tizenkét éves Nate. – Kizárt, hogy harc nélkül megadjam magam.

New York Times, 2019. május 9.

ELŐTTE

A Nadir család

Íme, itt vannak, Amerika jövője. Előbb külön-külön, majd mind együtt.

Brooklyn, PS 29 általános iskola. Emelkedett, csendes unalom, közkeletű nevén a gyerekek előadóestje. Csütörtök, este hat óra. Az iskola hangversenyterme olyan, akár egy kápolna, felekezethez nem kötődő szent hely, ahol a felnőttek összegyűlnek, hogy hódoljanak ígéretes ifjaik előtt. Zongora, zongora, tánctársulat, hegedűn cincogott Mozart, illetlen popballada, vörös hajú bűvész. 2009 áprilisát írunk, és beszakadt a részvénypiac. A szülők összecsukható székeken ülnek, igyekeznek kellő időre megszabadulni a munkából ide autózás alatt támadt diszkrét zaklatottságuktól, hogy átélhessék a tényleges jelenlét felemelő érzését, miközben digitális hordozón rögzítik az ifjú Sasha, Liam vagy Nicole zenés produkcióját, amelyet aztán soha többé nem vesznek elő. Mellettük ülnek magukba roskadva az idősebb testvérek, arcuk az unalom elnagyolt Kabuki-maszkjába dermedt. Elszórtan a tömegben bágyadt kistestvérek fészkelődnek és nyavalyognak a lábukat lóbálva, mert számukra már eljött a lefekvés boszorkányos órája. Két nehezen kezelhető típusuk van: akik be vannak sózva a kocsiban befalt nassolnivalóktól, és akik belesüppedtek a letargiába, akár a vajas metéltbe.

A részvénypiac 325 pontot zuhan aznap. Holnap további 325 pontot fog zuhanni. A pánik ott van a levegőben.

Margot Nadir bírónő a negyedik sor közepén ül második férjével, Remyvel. A férfi melletti széken takaros műanyag mózeskosár. Tíz hónapos fiuk egyelőre alszik benne, miközben álmatag babanyelven csicsereg. A bírónő és férje az állandó csuklások és nyámmogások kapcsán rájött, hogy az ifjú Hadrian ezekkel a hangokkal csupán azt jelzi, hogy életben van.

Nadir bírónő. Még szoknia kell a megszólítást, tavaly év végén nevezték ki szövetségi bírónak Dél-Manhattanben töltött sikeres helyettes főügyészi karrierje után. Most – ahelyett, hogy sportcsukában küzdene a forgalommal minden reggel, miközben dobozban cipeli magával az alkalmi cipőjét – a Cadman Plazánál ölti fel a talárját, csendet, csendet, megérkezett az Egyesült Államok Keleti Kerületi Bíróságának legújabb kiváló bírája, akit fekete hivatali autóval hordanak Brooklyn Heights-i lakásából a munkahelyére.

Miután évekig kitartott a nézetei mellett, álláspontja immár a törvény szava. Döntőbíró lett. Otthon gyakran viccelődnek a hatalmán – Remy emlékezteti rá, hogy csak a munkahelyén szólítják őméltóságának. Itthon, mondja Remy, közösen hozunk döntéseket. A nő pedig mosolyog, és azt feleli, persze, mert szeretné, ha a férfi úgy érezné, hogy figyel rá. Még mindig házasságuk mézesheteiben járnak. Huszonkét hónap. Harminc, ha az udvarlást is hozzászámoljuk. Elég hosszú idő, hogy összeköltözzenek és gyereket vállaljanak, de ahhoz kevés, hogy megismerjék a másik legféltettebb titkait.

A nőnek a második házassága, a férfinek az első. Remy a lemezgyűjteményét hozta. Margot a hatéves lányát.

A színpadon meglebben a függöny, ideges harmadikosok és negyedikesek lesnek ki a résen. Nadir bírónő kinyitja a programfüzetet, amelyet egy kerekesszékes fiatal lány nyújtott át neki idefelé jövet. Átfutja a névlistát, megtalálja a lányát, Storyt, aki szombaton töltötte be a kilencet. Ő az első a tizenkét fős listán. Megkönnyebbülés önti el a bírónőt. Talán meg tudnak szökni Az operaház fantomja-egyveleg előtt, és időben hazaérhetnek egy rendes vacsorához. Még ma éjjel írásban véleményeznie kell egy ügyet, és nem akar sokáig fennmaradni miatta.

Állam kontra Gary Fey. Adócsalás és pénzmosás. Akinek van pénze, manapság ilyesmiben utazik. Kialakítanak egy fedőcégekből álló bonyolult hálózatot, és offshore számlákra irányítják a millióikat. A gazdagok válóperei nemzetközi cselszövésekké változtak.

Remy odanyúl, és megszorítja a kezét.

– Jó napod volt? – kérdezi.

– Hagyjuk… – feleli a nő, ami azt jelenti, ez nem megfelelő alkalom az élet nehézségeinek megvitatására.

A férfi bólint, elővesz egy nyalókát a zsebéből, kicsomagolja. Remynek alacsony a vércukorszintje – nem cukorbeteg, de közel jár hozzá. Ahelyett, hogy orvoshoz ment volna, kidolgozott egy meglehetősen hevenyészett otthoni gyógymódot, amelyre sokan esküdtek az interneten. Margot nem örül neki, de a házassághoz hozzátartozik, hogy szemet hunyjunk hitvesünk vitatható viselkedésmódjai felett, hogy elfogadjuk a másikat olyannak, amilyen.

Remy és a felesége külön érkezett – Margot a bíróságról jött, a férfi pedig otthonról, időt szakítva rá, hogy megálljon egy elengedhetetlen kávéra. Mielőtt elhagyta lakásukat a Pineapple Streeten, Remy kényszeresen végigtapogatta a zsebeit – tárca, kulcsok, telefon –, majd vállára vetette mérsékelten férfias babatáskáját, és kilépett a kora őszi hűvösbe, fogta Hadrian hátrafelé néző hordozókosarát, és megnyugtató, fémes kattanással rögzítette a Nordic babakocsin.

Elhagyták a játszóteret, dél felé tartva a Henry Streeten. Ray megvárta, hogy zöldre váltson a közlekedési lámpa az Atlantic Avenue-n, habár a többiek szabálytalanul átvágtak az úttesten, és nem kerülte el figyelmüket, hogy itt egy fekete férfi, aki ezerkétszáz dolláros sportbabakocsit tol maga előtt egy jómódú fehér környéken. Világos bőrű, de akkor is – fekete férfi gyalogosan a Heightsban.

A kisgyerek bőre viszont olyan sötét volt, hogy Remy megdöbbent, amikor megszületett. A szülészeten vad gondolat futott át az agyán – a felesége megcsalta egy feketével? –, mígnem rájött, hogy ő maga az a fekete, és hogy fiának bőrszínét bizonyára egy anyai ágról örökölt recesszív gén okozta. Ebben a pillanatban gyökeret vert benne a fehér szülők előtt ismeretlen aggodalom. Mert hiába ül manapság egy fekete a Fehér Házban, ettől az ő fia nem lesz biztonságban. Elvégre a kampányplakátra is azt írták, Remény. Nem azt, hogy Követeljük, vagy Ezt szeretnénk. Mintha a jobb világ ígéretét még mindig kizárólag az álmok nyelvén lehetne megvitatni.

A hangversenyteremben Remy betakargatja a babát, és az űrkabint idéző hordozó sarkainál lenyomogatja a takarót. Még mindig szoknia kell. Szoknia, hogy apa, férj, mostohaapa, szoknia, hogy egy szövetségi bíró hitvese, amely státusz együtt jár az átvilágításokkal és a rutinszerű eligazításokkal a veszélyforrások felismeréséről. Ha valaki megkérdezi tőle, mivel foglalkozik, azt feleli, író, aki egy könyvön dolgozik William F. Buckley-ról, a modern konzervativizmus atyjáról. De az igazság az, hogy otthonülő apuka, akinek problémája van az írással.

Margot-val együtt Lincoln pártjához tartoznak. A nő a Stanfordon végzett, a férfi a George Washington Egyetemen; egy vízvezeték-szerelő és egy okleveles ápolónővér gyermekeként nőtt fel, akik mindketten hittek a kemény munkában, és erősítették a szociális hálót. De a közösség, amelyben a fiatalkorát töltötte, valahogy mégsem látott ki a sértettségből és az önsajnálatból: folyamatosan azon siránkoztak, hogy a nagyember elnyomja a fekete testvéreket. Remy azt szerette volna, hogy az utcák legyenek biztonságosabbak, az osztálytársai pedig tisztelettudóbbak. Lehetőségek, vagyon, tekintély, ezek voltak az eszményképei. Elutasította a történelem terhét, amelyet állítólag cipelnie kellett volna, és leváltotta a személyes teljesítmény mítoszával. Ma már úgy véli, sikere személyes erőfeszítéseinek eredménye. Jó döntéseket hozott. Keményen dolgozott. Minden más csak kifogás.

A középső sorban egy háromfős család késve érkezik, oldalazva haladnak az ülőhelyük felé. Remy hetente párszor kosárlabdázik a férjjel, és egymásra biccentenek, ahogy férfiak között szokás. A nézőtér összefolyó háttérzajában tetőfokára hág az izgalom: szoprán gyerekhangok, nevetgélés és egymásnak mutogatott telefonkijelzők, a befektetési bankár apák ingén átüt a whiskey-szagú verejték, ahogy telefonálás közben belebonyolódnak a tagadás-harag-alkudozás-depresszió-elfogadás spiráljába, a legkisebb gyerekek szaladoznak és játszanak, fel sem tűnik nekik a szüleik arcára kiült aggodalom.

Megvillannak a fények, jelezve, hogy hamarosan kezdődik az esemény. Az emberek indulnak elfoglalni ülőhelyeiket. Egy csapat oltatlan harmadikos botladozik a padsorok között, hogy csatlakozzanak renegát családjukhoz. Biológiailag nincsenek felkészítve a mumpszra és a kanyaróra, a bárányhimlőre és a rubeolára, de úgy hírlik, megszabadultak az autizmus állítólagos fenyegetésétől.

Nadir bírónő arra az álláspontra jutott, hogy mindenkinek van egy elmélete. Olyan meggyőződése, amelyről makacs kitartással nem hajlandó lemondani. Ilyen az amerikai életmód. Házi gyógymódok, amelyekre esküszünk, babonák, amelyeket nem adunk fel. Optimisták vagyunk vagy pesszimisták, nyitottak vagy gyanakvóak. Elméleteinkhez a világhálón keresünk megerősítést. Az interneten, amelyet arra találtak fel, hogy „demokratikussá tegye az információhoz való hozzáférést”, ehelyett azonban az önigazolás eszközévé vált. Akár abban hiszel, hogy krónikus kimerültségtől szenvedsz, akár abban, hogy 9/11-et az amerikai titkosszolgálat rendezte meg, a világháló azért létezik, hogy közölje veled, igazad van.

Mindig igazad van.

Margot-nak feltűnt, hogy így nehezebb betartatni a törvényt. A közelmúltban egyre több vádlottal találkozott, aki még a bíróság tekintélyét sem hajlandó elismerni. A tizennegyedik alkotmánykiegészítésről beszélnek, arról, hogy a szövetségi kormány csak díszlet. Mi jogosítja fel a bírókat és ügyvédeket, hogy megmondják, mi törvényes és mi nem, mi helyes vagy helytelen? Egy Abbott és Costello-kabarészkeccsbe oltott Kafka. Minden amerikai önálló intézmény, írják az önmaguk védőjeként megfogalmazott ügyvédi meghatalmazásaikban, bíró, aki képes egymaga eldönteni, melyik utat kövesse, és mit fogadjon el hiteles tényként.

Ami bár egzisztenciális értelemben véve igaz, a társadalom nem így működik. Az amerikai jogrendszert pedig – hierarchikus rendfenntartó szerveivel, jogászaival, bíróival, börtöneivel és nevelőtisztjeivel – pláne nem erre találták ki.

Szétnyílik a függöny. Miss Cindy lép ki a színpadra, idegesen mosolyog. Megköszöni mindenkinek, hogy eljöttek, és beharangozza a közelgő sütivásárt.

– Emlékeztetem önöket – mondja –, hogy jövő héten csütörtökön és pénteken nem lesz tanítás a szülői értekezletek miatt.

A tömeg egy emberként nyög fel – olyan felnőttek önkéntelen hangján, akik elhanyagoltak valami létfontosságút, ebben az esetben például nem gondoskodtak gyermekük ellátásáról a munkanapokon, amikor nincs iskola. Mire Miss Cindy egyáltalán befejezné, okostelefonok kerülnek elő, kijelzők gyulladnak fel, és elkeseredett üzenetek szállnak a semmibe.

– És most, kérem, üdvözöljék Story Burr-Nadirt!

Ezzel Miss Cindy távozik, és az ifjú Story kilép a színpadra.

Ott áll karcsún és szőkén, a hihetetlenül kék szemével és kecses, emberi könnyedségével. Margot-nak elakad a lélegzete, ahogy ránéz. Egy kilencéves kislány súlytalan pillangó – haja makulátlanul kifésülve, a felnőtt fogak még túlméretezettek a szájában –, mégis rendelkezik valami ritka, mulandó szépséggel, akár egy újszülött csikó, amelynek lába nevetségesen hosszú, de varázslatos módon azonnal járni kezd. Annyi létfontosságú rendszer formálódik még az ebben a korban járó lányokban, identitásuk papírvékony szárnyai. Story pöttöm termetű, csak egy szempár és egy mosoly. Utál kiöltözni, szeplők kezdenek felszínre törni bőrének mélyéről. Szőke haja egy napon barnába fordul majd, megadva magát a genetikának, de most aranyló sörényt visel, frufruját szabóollóval vágták egyenesre (és rövidre), amitől az anyja még mindig elborzad.

Kilép a fényre. A mikrofon és a zongorakíséret alapján egyértelmű, hogy énekelni fog, de a dal címét nem írták ki a programba. És mint Margot ráébred, ő maga sem tudja, pontosan mit választott a lánya. Szó volt egy aktuális popballadáról, aztán egy régi folknótáról, de a hétköznapok sürgés-forgásában anya és lánya kapcsolata megszakadt ebben a kulcsfontosságú ügyben. Akár egy soha el nem készült halloweeni jelmez.

De a lány mégis ott áll, és énekelni készül.

Miközben figyeli, Margot egy pillanatra úgy érzi, hogy kizökken, hirtelen beleszédül a távolságba, mintha kilencéves lánya váratlanul idegenné válna számára – olyasvalakivé, akinek saját elméje és saját élete van (és saját elméletei). Majd a zongorista leüti a C hangot, és Story énekelni kezd.

– Oh, mondd, látod-e a korai hajnali fénynél…

Csend. Aztán futótűzként terjed a felismerés, hogy Story Burr-Nadir konkrétan a nemzeti himnuszt énekli, mire a szülők felpattannak. Előbb a katonai veteránok és sportrajongók, de a gesztus terjed – a legtöbben érthető hazafias érzésektől hajtva állnak fel, akadnak viszont olyanok is, akik csupán kötelességtudatból. Páran akár megvetéssel: Most ültem le. Megint mások iróniával: a hazaszeretet annyira közép-nyugati dolog.

– …azt, amit oly büszkén üdvözöltünk az alkony utolsó ragyogásánál?

Nadir bírónő úgy áll fel, mint akit külső erő mozgat. Ahogy a szőr áll fel a tarkóján, amelyet megborzolt a babonaság váratlan szele – a babonaság legtisztább, ótestamentumi formája, a megszentelt fuvallat, hogy valami helyes. Mintha a pillanat – amikor a lánya úgy döntött, hangot ad egy új nemzet háború tépázta reményeinek – és a meglepettség, hogy most hallja őt először a himnuszt énekelni, mély spirituális jelentéssel bíró egyidejűséggé állt volna össze. Nem szándékosan érez így. Nem intellektuális döntés eredményeként. A bírónő azzal tölti napjait, hogy egy emelvényen ül az amerikai zászló előtt. Ő maga is egy amerikai intézmény – Őméltósága –, amely a jelképek történelmében és hatalmában gyökeredzik.

– …azt, amelynek széles csíkjait és fényes csillagait…

Később fagylaltozni fognak a sétányon, és figyelik az éjszakás építőbrigádot, amely előkészíti a vízpartot a további parkosításhoz. Nevetnek majd a túlsúlyos Clive Michael Jackson-utánzásán, és hogy milyen jó hangja volt Hannah-nak. Hadriant ringatva a karjában, Remy újra előadja, hogyan huzigálta Malcolm folyton a nadrágját. Április első meleg estéje. A környékbeli családok kicsődültek az utcára. A forgalom a BQE-n elcsendesedett. Csokis-mentás és színes cukordarabokkal megszórt málnafagylaltot esznek. Margot végig arról beszél, hogy milyen büszke a lányára, és hogy mennyire meglepődött.

– Láttad, hogy mindenki felállt? – kérdezi.

– Muszáj volt nekik, anyu – feleli Story. – Ez a nemzeti himnusz.

Margot összenéz a férjével, elmosolyodik. A férje visszamosolyog, egyszerre érez nyugtalanságot és elégedettséget. Elégedett, mert amikor képeken vagy idealista dalokon keresztül fogadja be, Amerika eszméje szinte lehengerli az önazonosság, a valahová tartozás érzésével. Feltör benne a nemzet iránti csodálat. És nyugtalan, mert az érzések nem tények, és a vágy, hogy tartozzunk valahová, legyünk valamik, nem váltja valóra ezt az álmot.

Remény.

A sétányról látják a Szabadság-szobrot és az Empire State Buildinget. Gyerekeket rollereken és bicikliken. Hallják a boldogan hintázó fiúkat, akik a magasba lendülnek a naplementében, kapálóznak a lábukkal – magasabbra, magasabbra! A vacsora utáni óra, amikor a dadusok hazamentek éjszakára, amikor a családokat egyben tartja a maradandóság illúziója. A szülők mindig szülők maradnak. A gyerekek mindig gyerekek. Akár egy langyos szellő, amely magával hozza az érzést, hogy a boldogság hőfokban mérhető.

Minden rendben. Itt van anyu.

Ne aggódj. Apu vigyáz rád.

Mintha maga az idő sem falna fel minden másodpercet, az öregkor felé hajtva a fiatalokat és a halál felé az időseket. Mintha a szülők nem lettek volna valaha gyerekek, akik saját szüleik lábán csimpaszkodtak. És az ő szüleik nem lettek volna hátulgombolósok pár évtizeddel korábban. Mintha bármelyik pillanat örökké tarthatna, megállva a levegőben, akár egy kezdet és vég nélkül kitartott egyetlen hang, mint a

bátrak hona…

fölött.

ELSŐ KÖNYV
Lassú erőszak

MOST

A nyár, amikor a gyerekeink elkezdték megölni magukat, a történelem legforróbb nyara volt. A világ minden táján tombolt a hőség. Persze, átbeszéltük a dolgot, híradócsatornákon és vezércikkekben, mindkét oldalról meghívott szakértőkkel – képmásukat elsugároztuk a benzinkutak lapos képernyős tévéire és a repülőgépek üléstámláira –, akik a hőség és a történelem meghatározásán vitatkoztak, miközben egyesek konkrétan amellett érveltek, hogy a hőmérséklet mérése már önmagában liberális ármány. Mindeközben tornádók szántották fel a közép-nyugati városokat, és a hordozható légkondicionálók árusítása zavargásokhoz vezetett Oslóban és Reykjavíkban. Ilyen emberekké váltunk ekkorra, akik állnak az esőben, és arról vitatkoznak, megáznak-e, vagy sem.

Nem tudhatjuk biztosan, kinek a gyereke volt az első. Habár az öngyilkosság tragikus dolog, sosem volt különösebben ritka a tizenévesek és a fiatal felnőttek körében. Hajlamosak vagyunk lokális jelenségként gondolni rá – ami egy adott háztartásban, egy adott közösségben fordul elő. Döbbent arcokkal teli játszóterek, félárbócra húzott zászlók az iskolákon. Mint a halál összes változatát, ezt is könnyekben mérjük. Szülők, akiket kiüresített a gyász, és nem törődnek az autóvezetők dudálásával, miközben a gyalogátkelőn téblábolnak, pedig már rég nem zöld a lámpa. Tanácsadókat hívtak, hogy segítsenek a barátok és családtagok életre szóló szívfájdalmán. Miért tettek ilyet? Miért nem tudtam megakadályozni? Mit tehettünk volna? Egyetlen magányos, önpusztító cselekedet felvetette az emberi létezés összes alapvető kérdését.

De valami mást is hozott magával. Félelmet.

Az öngyilkosság, tudniillik, egy gondolat. És mint az összes gondolat, emberről emberre terjedhet. Bárki, aki állt már nagy magasságban, és érezte a késztetést, hogy ugorjon, felismeri ezt a vonzást. És mi más a kamaszkor, ha nem a magaslat, ahonnét mindannyiunktól elvárják, hogy leugorjunk? A hormonok és a kétely, az elidegenedés és a sóvárgás szakadéka. Már nem gyerek. Még nem is felnőtt. Kelepcébe esett az átváltozás fájdalmában.

És ha meg lehet szüntetni a fájdalmat?

És ha a válasz nem az, hogy elviseljük az átmenetet, és a vele járó gyötrelmeket, hanem hogy véget vetünk neki?

Elvégre mi más várna a kamaszkor végén, ha nem a jövő? És mint nemrég egy szakértő nyilatkozta a CNN-en, a jövő már nem az, ami régen volt. Technikai csodákkal vettük körül magunkat, de ezek csak azt mutatták meg, milyen primitív az emberi test anyaga a két fülünk között. Újra kőkorszaki problémákkal küzdünk. Babonákkal, törzsi gondolkodással meg hasonlókkal.

S.

Egyetlen szikra futótüzet indíthat. Vagy ártalmatlanul világíthat, akár egy szentjánosbogár.

A különbséget az oxigén, a gyújtóanyag és a szerencse jelenti.

Az oxigén ebben az esetben a gondolatok fertőzőképessége, mert az öngyilkosság szörnyen ragadós, de ezt a kritikus első hullámban nem sikerült belátnunk. Pedig a mémek korában élünk. A gyerekek hűséget esküsznek a Slender Mannek, és kezükben konyhakéssel mohazöld erdőkbe csalják osztálytársaikat.

O

A wisconsini Madisonban élő Carpenter család esete keltett először feltűnést. Május 15-én a tizenhat éves Brad Carpenter hurkot kötött egy hosszabbító kábelből, és felakasztotta magát a háromszintes Edward korabeli ház padlásán, amelyet szülei hat évvel korábban újítottak fel. Az anyja talált rá a kötélen himbálózva, a nő kezében egy halom alsónemű, kimosva és összehajtogatva. Két nappal később a tizenhét éves Todd Billings, a sícsapat kapitánya nejlonzacskót húzott a fejére pontosan abban a pillanatban, amikor a tizenöt éves Tim O’Malley, matematikaversenyek állandó résztvevője, felvágta az egyik vénáját, majd még egyet, és elvérzett a fürdőszobai mosdókagyló felett. Mind elsőszülött fiúk. Mind saját használt kocsival jártak. Todd fogszabályzóban halt meg. Brad végül azt bánta, hogy nem érheti meg pattanásainak elmúlását.

Valahol a haláluk helyszínének közelében mind felírták a szimbólumot: S.

Mit jelent? Mire véljük ezt a betűt?

Madisonban az ezt követő nyolc napban még három tizenéves vetett véget önkezével az életének – a környékbeli szülők aggodalma pánikká fajult. A wisconsiniak rászoktak, hogy figyeljék alvó gyermekeiket. A kisebbeknek azt tanácsolták, bilizzenek nyitott ajtónál. Három megyével arrébb az iskolai bálkirálynő bevett egy üveg gyógyszert, majd vodkával és Red Bull-lal öblítette le. Az állam délnyugati csücskében öt lány az úszócsapatból megegyezett, hogy öngyilkosok lesznek, majd leugrottak a városháza óratornyából.

A CNN figyelmet szentelt a témának. A New York Times tényfeltáró cikket közölt. Mentálhigiénés szakemberek tartottak sebtében összehívott gyűléseket a városházán, és válaszoltak az összeterelt tizenévesek és szüleik kérdéseire. Az emberek rászoktak, hogy keresztet vessenek, akárhányszor a gyerekük kiment a szobából. A Twitter és a Facebook fejlécet tett ki a főoldalán, rajta hívható telefonszámokkal. De még így is lokális jelenségnek tartottuk az öngyilkosságot, habár beláttuk, hogy a technológia révén többeket is elérhetett.

A texasi Travis megyében Nadine Ort hazaért a munkából, és egy szemeteszsákkal a fején talált rá tizenhat éves lányára. Másnap reggelre az addig őszes hajú Nadine teljesen megőszült. Országszerte idegenek ölelték át egymást nyilvánosan, és addig zokogtak, amíg már nem éreztek semmit.

Delaware volt a következő. Hawaii. Május 21-én egy huszonöt fős csoport Nebraskában. Egy héttel később negyvenhárom tizenéves végzett magával szerte Missouri államban. A tátott szájú sikolyt megtehettük volna a mélyülő válság emotikonjának. A napilapok megteltek a térdre rogyó szülők képeivel, szájuk képtelen O-t formált. Mennyi idegtépő munka, mennyi befektetett idő, szeretet, pénz. A puszta akaraterő, amellyel megakadályoztuk, hogy gyermekeink megfulladjanak a bölcsőjükben, hogy kirohanjanak a forgalomba, az éjszakák, amelyeken jelmezeket nemezeltünk az iskolai színdarabhoz, a vezetéssel töltött órák, amikor átvittük őket a barátaikhoz játszani, mennyi könny, veszekedés rávenni őket, hogy megírják a házi feladatot, a szakkörök, a szombati focimeccsek, a kamaszkori hormonok rohama, a mutálás, az intim testrészeken kisarjadó szőrzet, a többször elvégzett érettségi-előkészítő kurzusok, a rengeteg iskolai rosszakaró és összetört szív. Mindezt eltörölte valami, ami alig több egy kézmozdulatnál.

Mi, akiket egyelőre nem érintett a dolog, láttuk a felvételeket a széljárta temetésekről, és közelebb húztuk magunkhoz gyermekeinket. A homlokukra tettük a kezünket, és megkérdeztük őket, jól érzik-e magukat. Megszagoltuk a leheletüket, és erős fényben a szemükbe néztünk. Drogok? Szomorúság? Reménytelenség? Elhessegettek minket – elvégre kamaszok –, és azt felelték, jól vannak. Néhányuk viszont zokogva kifakadt, az idegösszeomlás határán, belefáradva a küzdelembe a sötét rejtély ellen, amely vonzotta őket a szakadék széle felé – akár az örvénybe került tengerészek, akiket elnyel a mélység.

A karunkban tartottuk őket, és sírtunk, szívünk egyre megtelt rettegéssel.

A dolgok kezdtek felgyorsulni.

A következő néhány hétben, amikor a trend előbb országos, majd globális méreteket öltött, az internetet kutattuk elméletek után. Úgy olvastuk a híreket és az elemzéseket, mintha a gyermekeink élete múlna rajta, ami természetesen így is volt. Lepisszegtük hitvesünket úton a szupermarketbe, felhangosítottuk a rádiót, akárhányszor azt a szót hallottuk, hogy segélykiáltás. Cikkeket olvastunk az online zaklatás szörnyű következményeiről, a szexting veszélyeiről. De ezek csupán a fák voltak, amelyektől nem láttuk az erdőt.

S. Mit jelenthet? Miért tűnik fel rendre az öngyilkosok búcsúleveleiben, falakra firkálva, vérrel fürdőszobatükrökre írva?

Az elnöki kabinet három titkárnője vesztette el gyermekét június elején. Egyik pillanatról a másikra az országos szám elérte a napi ezer gyereket. Filmsztárok társadalmi célú hirdetéseket vettek fel. A középiskolai osztálytermekben tapintható volt a feszültség. Vezércikkek születtek: Itt a vég? Persze, alig pár éve történt, hogy a koronavírus-járvány végigsöpört a bolygón, az otthonunkba zárt minket, riadt fuldoklásra ítélve az időseket és az ápolásra szorulókat, majdnem polgárháborúhoz vezetett; a forrongó kultúrharc gyújtópontja volt, amikor a maszk szó egyszerre lett segélykérés és sértés.

Most azon kellett elgondolkodnunk, vajon az „elveszett év”, a végeláthatatlan karantén, amelyet a gyermekeinknek el kellett viselniük, járt-e hosszú távú hatásokkal a mentális egészségükre nézve – a sok távoktatás, a félelem, hogy lemaradnak az iskolában, a társas viszonyaikban, a fokozott szorongás és bizonytalanság végtelen hónapjai. De semmit sem tudhattunk biztosan, belegabalyodtunk olyan kijelentésekbe, mint az „Állítsuk meg a lopást” és a Nagy Hazugság, országunk olyan nemzetté változott, amelynek két elnöke van – az egyik legitim, a másik nem –, ahol a QAnon sámánjai lenyomozhatatlan, láthatatlan csalásokat tárnak fel, és a hazafiak zászlórudakkal püfölik a rendőröket. A közelmúltban revideáltuk a történelmünket, hogy kiterjedjen minden amerikai történetére. Most az egyes államok parlamentjében országszerte újra felülbíráltuk, miközben dühös tömegek zavarták meg a tantestületek értekezleteit, és hazafiasabb tantervet követeltek. És így új tankönyveket hoztak forgalomba, rendeletben meghatározva, hogy a rasszizmus vádja már önmagában rasszizmus. Ilyenekké váltunk, jelképes tettek nemzetévé: amiben „mi” hiszünk, és amiben „ők” hisznek, nem egyszerűen más, hanem szöges ellentétei egymásnak. A fent az lent, a fekete az fehér. A valóság végső széttöredezése nyomán formát öltött az egész életünkre kiterjedő talány: milyen készségeket kell gyermekeinknek elsajátítaniuk, hogy életben maradjanak egy világban, ahol maga a valóság is megosztott? Beleőrültek volna ebbe a felfoghatatlan küzdelembe?

Ezt akarja jelenteni az S?

Bármi volt is az oka, most már egy új járvány sokkolt minket, a megadás járványa. A kimerültség járványa. A nyilvános beszélgetések elcsendesültek, amikor megérkeztek a kamaszok. Senki sem tudta, mit mondjon a saját gyerekének, és főleg mások gyerekeinek.

Május 25-én az ország felsőoktatási intézményeiben megkezdődött a vizsgaidőszak. Radikális új szabályozásokat vezettek be. A Harvard és a Yale ragaszkodott a kollégiumok éjszakai ellenőrzéséhez, az ügyintézők keresték a gyógyszereket, késeket és minden olyasmit, ami segédeszközként használható öngyilkossághoz. És mégis, reggelente holttestek tucatjaira találtak rá. Huszonhetedikére az ország egyetemei bezártak, a szülők éjszakai repülőjáratokra szálltak, és Volvókban szelték át az országot, hogy megmentsék a fiatalokat.

Minden gyermek felbecsülhetetlen és pótolhatatlan, de amint a jelenség széles körben elterjedt, haláluk statisztikává vált. Elkezdtünk csoportosulásként gondolni a gyermekeinkre. Generációként beszéltünk róluk, elkeseredetten vágyva valamiféle villámcsapásszerű megvilágosodásra. Kevésbé ápolják az emberi kapcsolataikat, mondtuk magunknak, ezzel szemben folyamatosan próbára teszi őket a hamis információk szakadatlan áradata, ami meghatározta társadalmunkat. A mai tizenévesek később kezdenek nemi életet élni. Kevesebbet járnak el szórakozni, kevesebb időt töltenek – személyesen – a barátaikkal, miközben elektronikus úton a nap huszonnégy órájában tartják velük a kapcsolatot. Ez a járvány utóhatása, vagy valamiféle csontjaikban érzett mélységes félelem embertársaiktól, amely megfosztja őket az érintés iránti vágytól? Ez okozta a bajt, a krónikus kizökkentség, a végzetes távolságtartás, vagy valami közvetlenebb, egy rejtett kiváltó ok, amelyet nem látunk? A papjainkhoz fordultunk válaszokért, a rabbikhoz és imámokhoz, statisztikusokhoz és társadalomtudósokhoz. Közölték velünk, hogy a depresszió és a szorongási zavarok aránya évek óta emelkedik. Miért csak most tűnt fel?

És mégis, legjobb esetben is csak spekuláció azt állítani, hogy a fentiek valamelyike vezetett a halálukhoz. Tapogatózás a sötétben. Eszköz, hogy megértsük a felfoghatatlant. Egyesek szerint Isten akarata volt, mások szerint az ellenlábasáé, aki tüzes bugyrok mélyén lakozik. A liberálisok a környezetben megemelkedett méreganyagokra hivatkoztak, az Atlanti-óceánt ellepő algákra, a talajból kimosódott műanyagokra, miközben a jobboldali sajtó véleményvezérei azt is tagadták, hogy az öngyilkosságok problémája egyáltalán létezik. Hamis zászlós hadműveletet láttak benne – még akkor is, amikor ok és okozat körforgásának eredményeként a saját gyerekük dugott pisztolycsövet a szájába, amit tekinthetnénk a sors iróniájának, ha nem lenne ilyen tragikus.

Összességében csak az számított, hogy mi voltunk a szüleik.

A mi feladatunk volt vigyázni rájuk, boldoggá tenni, életben tartani őket.

Júniusban a jelenség még szélesebb körben elterjedt. A huszonöt év alatti fiatal felnőtteket veszélyeztetettnek nyilvánították. Egészen tizenkét éves korig. A szülők elvették gyerekeiktől a telefonjaikat és a táblagépeiket, majd kalapáccsal törték össze őket. Törölték fiókjaikat a közösségi médiában. A tévékészülékeket a garázsba száműzték, lemondták a lapelőfizetéseket. Ha ez futótűz, vonjuk el tőle az oxigént, teremtsünk olyan körülményeket, ahol kialszik. Ám a halálozási ráta emelkedett, és a járvány felütötte a fejét a tengerentúlon is. Európa volt az első, aztán következett Oroszország és Kína. Az értékpapírpiac zuhanórepülésbe kezdett. Júliusban a Major League Baseball lefújta az évad hátralévő mérkőzéseit.

Egy vírus esetében használhatunk védőoltást. Elszigetelhetjük. Figyelhetünk a látható tünetekre. Ez azonban… – ez azonban olyasmi, amivel még nem találkoztunk az emberi történelem során. A kollektív megadás gesztusa. Sokan úgy érezték, hogy maga az emberi faj adta fel. Együtt aludtunk felnőtt gyerekeinkkel, néztük, ahogy emelkedik és süllyed a mellkasuk, hallgattuk a légzésüket, mintha újra kisdeddé váltak volna.

Segíts rajtunk, fohászkodtunk az éjféli némaságban. De kihez? És miért nem felelt senki?

Az Oliver család

Később az emberek azt mondták, tipikusan Claire-re vallott, hogy hagyományos búcsúlevél helyett egy Megjegyzések a Claire névről című esszét hagyott hátra, amikor gyógyszer-túladagolással véget vetett az életének. Mindig ilyen volt, kicsit életunt okostojás, aki mintha egy Salinger-novellából lépett volna elő. Csípős elmésség jellemezte. Tekintetéből sokatmondó szomorúság áradt. Egy magába roskadt okleveles egyetemi tanár csalódottságával viszonyult az apjához, mintha az évfolyam legrosszabb diákjával beszélne. Ha leiratot készítenénk a szóváltásaikról, a lány összes válasza elé be kellene szúrni egy zárójeles sóhajt.

Például…

Ty Oliver, apa:

– Claire, fogd már fel, hogy nem véletlenül vannak szabályok ebben a házban. Nem jókedvünkből hoztuk őket.

Claire Oliver, lány:

– (sóhaj) Tisztában vagyok vele, hogy a család ugyanolyan politikai egység, mint bármelyik másik társadalmi szerveződés. És az infrastruktúráján belül van egy hatalmi központ, jelesül te, amelynek egyedüli célja, hogy bármi áron megtartsa a hatalmát, és legitimálja ezt a hatalmat azoknak a szemében, akiknek alá kell vetniük magukat. Például nyomást gyakorolsz rám, hogy elismerjem, jogod van uralkodni felettem.

– Basszus, Claire…

Claire apja olyan gyakran ejtette ki a száján ezt a két szót, hogy amikor Claire kisöccse, Simon megtanult beszélni, azt hitte, így hívják a lányt – Basszus Claire-nek –, és hónapokon keresztül így szólította, meglehetősen elborzasztva szüleit. Claire viszont derült rajta, és még akkor is ragaszkodott hozzá, hogy Simon így szólítsa, amikor a fiú már bőven a kamaszéveiben járt.

– Basszus, Claire – folytatta az apja –, mi lenne, ha most az egyszer nem terelnéd el a témát? Amíg a tizenhét éves lányom vagy, és az én kenyeremet eszed, addig ha azt mondom, legyél itthon éjfélre, te azt feleled, igenis, uram.

Claire arca mondhatni felderült. A sóhaja ezúttal inkább abbéli örömét fejezte ki, hogy igaza volt.

– (sóhaj) Komolyan, uram?

– Claire…

– (sóhaj) Nem, értem én. Mivel megriaszt tekintélyed eljelentéktelenedése, fokozott erőfitogtatással igyekszel megfélemlíteni és engedelmességre kényszeríteni. De csak hogy tudd, apuci: a demokrácia nem így működik.

– Ez család, nem demokrácia.

– (sóhaj) Erről beszélek.

Claire viszonya az édesanyjával kevésbé idézte Clarence Darrow és William Jennings Bryan bíróság előtti vitáját, és inkább emlékeztetett a Gyalogkakukkra és a Prérifarkasra, abban az értelemben, hogy az anyja újra meg újra próbálta elkapni a lányt, megszelídíteni, hogy megint az ő kicsi lánya legyen, gyakran testi értelemben is –megerősítve ezzel a saját téveszméjét, hogy Claire valaha naivan bízott benne, bár attól a pillanattól fogva, hogy megtanult négykézláb mászni, a lány független volt, gyanakvó és távolságtartó.

Az Oliver-háztartásban ezt hívták szeretetnek.

– Bízz bennem, öcsi – mondogatta Claire Simonnak, akárhányszor a fiú bement a szobájába, és lehevert nővére koncentrikus köröket mintázó szőnyegére képregényt olvasni –, jobban jársz, ha a kék pirulát veszed be, és a Mátrixban maradsz. Abban a pillanatban, hogy átlátsz az egész apu-anyu parasztvakításon, az életed el lesz baszva, már elnézést a kifejezésért.

Később, amikor fokozatosan kiderült szüleikről az igazság, hogy az apjuk mivel keresi a pénzét, hogy nem egyszerűen cégvezető, hanem egy drogdíler, amikor napvilágra kerültek a részletek a belső levelezéséből, amelyben utasításokat adott a Rise Gyógyszeripari Vállalat reklám- és marketingrészlegének, hogy biztassák arra az orvosokat, hogy még nagyobb dózisban írjanak fel fájdalomcsillapítókat, még az után is, hogy tudtak a függőség bizonyított kockázatáról – vagyis mielőtt a cikkek megjelentek volna a napilapokban, de az újságírók már kutakodtak és kérdezősködtek –, amikor az apjuk egyre korábban kezdett inni esténként, hazaérve bűzlött a gintől, és alig várta, hogy összeveszhessen valakivel, amikor az anyjuk megemelte a Prozac-adagját, és belevetette magát az ideges kötögetésbe, Claire az apja dolgozószobája előtt ült, és kétségbeesett telefonhívásait hallgatta.

– Ty apucinak maintenant harapófogóban van a töke, ahogy mondani szokás – közölte az akkor tizennégy éves Simonnal. De még így is, bár Claire személy szerint tudta az igazságot a családi üzlettel kapcsolatban, tartotta a száját Simon előtt, talán annak tudatában, hogy a naivitás a legdrágább ajándék, amelyet az öccse kaphat tőle, hogy abban a háborítatlan hitben hagyja maga mögött a gyermekkort, hogy a szülei jó és megbízható emberek.

Lehetséges, hogy hasonló indíték játszott közre utolsó szavainak papírra vetésében, a vágy, hogy megvédje Simont a spektrumtól, amelyet családja és saját halálos kórisméjének tekintett. Ám maga a tett – legyen bármilyen tragikus és visszavonhatatlan – még így is teli volt iróniával. Erre mondták később a barátai, hogy tipikusan Claire-re vallott. Úgy vetett véget a saját életének – öngyilkossága kilenc hónappal előzte meg a kamaszöngyilkosságok globális hullámát –, hogy néhány hét leforgása alatt titokban több száz oxikodon-termékmintát csempészett ki apjának irodájából, majd szüleinek fényűző első emeleti fürdőszobájában végzett magával. A nyár első hétvégéje volt. Ty és Patty Oliver Hamptonsban járt a kis Simonnal. Lovasbemutatók és fehér ruhás fogadások, az Ogilvey és a Dunkirk család, Nicholsék helikopterrel jönnek Cape Codról. Claire kikönyörögte, hogy ne kelljen mennie, azt állította, hogy randija lesz a „New York Knicks kezdő felállásával”, és nem valószínű, hogy „utána egy darabig” rendesen tud majd járni. Nézte őket, ahogy bepakolják hétvégi táskáikat a limuzinba, amely elviszi őket a helikopter-leszállópályára, és szívélyesen integetett nekik, amikor elhajtottak. Simon utoljára a lány kacsintását látta, amikor megfordult, hogy visszaintegessen neki.

Te meg én, öcsi.

Ha lehunyja a szemét, még mindig maga előtt látja azt a kacsintást.

O

A következőket ábrázolták a helyszínen három nappal később készült fényképek, miután az anya magánkívül felhívta a segélyhívót:

A szülők húsz négyzetméteres márvány fürdőszobáját teljesen elborítják az oxikodontabletták apró csomagolóanyagai. Pedáns sorokban a falakra, a mennyezetre, az ajtóra, sőt a velencei üveg tükörre ragasztották őket (csupán egy négyszer négyes felületet hagyva szabadon, pontosan egy szintben az apa szemével, így ha az megáll a tükör előtt, saját bűnösségének installációjába keretezve láthatja magát, akár egy Kubrick-film képkockáján, halott lányával a háttérben, aki összeroskadt a vörös bársonyfotelban, amelyet a szobájából vonszolt át a fehér fürdőbe).

A mi Claire-ünk tiszta fehérbe öltözött, szaténzsineget tekert a csípője köré, és masnival átkötötte a vörös fotel hátulján. Egyszerre volt ez ajándékcsomagolás és gyakorlatias megoldás, hogy ne zuhanjon a padlóra, amikor elveszíti az eszméletét. A fejét fehér diadém díszítette, amely hátrasimította arcából a haját, és szomorú hercegnői kisugárzással ruházta fel a holttestét. A csomagolóanyagok szintén fehérek voltak, a közepükön dombornyomott vörös O-val, aminek következtében a helyiségben több száz vörös O meredt ítélkezőn Claire apjára, aki állt az ajtónyílásban leeresztett vállal, hiszen nyomorult emberi valójában szenvedett vereséget, mégis képtelen volt elszakítani tekintetét a pótolhatatlan élettől, aki neki köszönhette létét, és aki végül visszavonhatatlanul kimondta az utolsó szót.

Ám a lány nem sejthette előre, hogy Simon találja majd meg a holttestét, mivel a szülei lakosztálya szigorúan tiltott terület volt a gyerekek számára. Fejvesztés terhe mellett. Ám az anyjára rátört a migrén a helikopterúton hazafelé Manhattanbe, és amikor belépett a házba, megkérte Simont, hogy legyen oly kedves, szaladjon fel a fürdőszobába, és hozza le anyu különleges tablettáit. Simon azonnal engedelmeskedett, a tizennégy éves fiú, akinek minden gondolata az ezerkétszáz oldalas kínai science-fiction-köteten járt, amelynek oldalait az iPhone-ján falta, amióta elhagyták Southamptont.

Kettesével szedte a fokokat, és izgatottan nyitotta ki szülei lakrészének ajtaját, kissé aggódva amiatt, hogy talán az egész egy csel, és az apja kiabálva előugrik majd az árnyékból. Nem megmondtam, hogy nem jöhetsz be a szobánkba?! Úgyhogy később nem emlékszik majd a hálószoba állapotára – be volt vetve az ágy? Szét voltak dobálva a ruhák a díványon? Az első igazi emléke a fürdőszoba ajtajára vonatkozik, amelynek közepére felragasztottak egy kis gyógyszer-csomagolópapírt, rajta dombornyomott vörös O-val. Ezt a szimbólumot nagyjából kontextus nélkül is felismerte, de iparkodott, és nem lassított, amiatt aggódva, hogy ha késlekedik, az anyja felkiabál a lépcső aljáról, és fülsértő bosszankodása betölti a házat. És így anélkül, hogy megállt volna jobban megnézni a gyógyszercsomagolást, kinyitotta a fürdőszoba ajtaját.

A nővére összeroskadva ült a helyiség közepén, fehérbe öltözött marionett, amelynek elvágták a zsinórjait. Az abszurd diadém hátrafogta fekete haját, így az vízesésként hullott le arca két oldalán, és el is rejtette az arcot, mintha mélyen meghajolna. Claire a saját ölébe hányt valamikor a halála előtt, és a tizenhárom órás szag betöltötte a fürdőszobát. A lány körül több tucat vörös szem meredt rezzenéstelenül Simonra, akár az elkárhozottak pillantása. Hang tört fel a helyiségben, a gyász süvöltő légiriadója, amelyet visszavertek a fényűző fürdőszoba szilárd felületei – a fiú később rájött, hogy a hang tőle származott –, és Simon testén keresztül továbbszáguldott a családfők hálószobájába, akár valami szonikus csapás.

A nővére ruhazsebe díszzsebkendő módjára összehajtott, kézzel írt levelet rejtett monogramos levélpapíron.

Ez állt benne:

Megjegyzések a Claire névről,
avagy
Mihez kezdjünk az élettel, amit kaptunk?

A ká hangot a modern fonetika a legdurvább mássalhangzók között tartja számon, lévén egy kifejező torokhang. Mondhatjuk azt is, hogy a legjobb káromkodások mind ká-val kezdődnek – kurva, köcsög, kefélés, hogy csak néhány példát említsek. Ugyanakkor a ká a legviccesebb kemény mássalhangzóként ismeretes, a komikusok kedvence Mel Brookstól Larry Davidig.

Mint Neil Simon írta a Napsugár fiúk című színdarabjában:

Ötvenhét éve gyűröm az ipart, tudom, mitől röhög a közönség. Még azt is tudom, melyik szó poén, és melyik nem az. Kifli. Kifli az poén… A ká-val kezdődő szavak: poén. Körömpörkölt, az poén. A kelbimbó, az poén… kuglóf is poén… a nudli az nem poén, viszont a krumplinudli megint poén. A kankalin, kakaó, az poén. Kenőmájas, az poén… kocsonya, kiborítva, nagy poén… Kakukk: poén. Karácsony: az poén… Halottak napja: nem poén.[1]

Az Albertai Egyetem 2015-ös kutatása azt a következtetést vonta le, hogy a verbális humor hatékonysága magyarázható azzal, hogy a használt szavak durvának tűnnek-e, vagy sem. Talán ezért tűnt a Claire név mindig is egyszerre sértésnek és egy vicc poénjának.

RENDSZERTANI BESOROLÁS

A Claire egy sovány lány neve, egy szőke jégkirálynőé kiálló arccsontokkal. Annak a lánynak a neve, aki általános iskolában mindig ötöst kapott algebrából, akinek az anyja fizetett a gyerekeknek, hogy eljöjjenek a lánya születésnapi bulijára. Ismered Claire-t. Gyöngyöket hord, és kagylóhéjszínű blúzokat. A fogsora hófehér és rendkívül szabályos. Ugyanakkor a karján egy étkezési zavar miatt kicsit sötétebb a szőrzet. Claire kizárólag boldog dalokat hallgat, mintha így akarná távol tartani a pszichéje mélyén rejlő feneketlen kétségbeesést. Arról viszont nem tudsz, hogy a Claire nevű lányok nyolcvanhét százaléka vonalzót tart az ágya mellett, és éjjelente többször felébrednek, hogy megmérjék a távolságot a takaró szélétől az ágyrugókig.

Tény: a világon soha senki nem mondta még a nemi gerjedelem hevében, hogy ó, Claire, basszál még, Claire. És mégis, Claire arról fantáziál, hogy felnőttkorában olyan fiúkkal randizik majd, akiknek a pénisze akkora, hogy nem nevezhető másnak, csakis dákónak.

Claire nem mer vibrátort venni, és hasonlóképp retteg az önkielégítéstől.

Claire az a lány testnevelésórán, akinek a legerősebb a menzesze. Claire gyeplabdázott. Frufruja volt. Claire még nyáron is flanel hálóingben alszik. Kedvenc édességei azok a színes cukorkák, amiket viaszos papírcsíkokon adnak, mert kizárólag ezeket árulják tökéletes szimmetriában elrendezve.

Claire sosem mert viccelni, mert mi van, ha senki sem nevet?

Claire-nek hívják a nőt a HR-en, akinek senki sem emlékszik a nevére. Claire-nek hívják az elnök asszonyt a vígjátéksorozatokban, aki képtelen megtalálni a hangot a dolgozó emberekkel. Egyetlen költőt sem hívnak Claire-nek. Ugyanígy egyetlen sztriptíztáncos sem választotta színpadi nevének a Claire-t.

Nincsenek Claire nevű macskák, kutyák, vadászgörények, sem törpepapagájok. Az emberek, akik férfiből nővé operáltatják magukat, sosem veszik fel a Claire nevet, mert – az összes női név közül – ez a legférfiasabb. Bizonyíték gyanánt elég egyetlen pillantást vetni az eklerre, a világ legfallikusabb süteményére (krémmel töltött, fasz alakú fánk).

Claire-nek gúnyolják a legidegesítőbb lányt a tanulószobán, aki függőlegesen sorba rakja a ceruzáit, és folyton azt kérdezgeti, a témazáróban neked milyen eredmény jött ki a hatos feladatnál. Ezt a nevet kapod a szüleidtől, amikor fiút reméltek, és még így is drukkolnak, hátha az leszel, mire felnősz. Ezt a nevet kapod, amikor a családban szabálykövető szerepet szánnak neked, legyél apuci kislánya, anyuci tökéletes tündérkéje. Basszus, Claire, mondogatják, akárhányszor önálló gondolatok jelét mutatod. Basszus.

Claire folyton csalódást okozott.

Összegezve: miért másznál ki az ablakon, ha használhatod az ajtót is?

Pá, pupákok.

A korábban Claire néven ismert lány.

Ui.: A mennyországban minden angyalt Claire-nek hívnak. Kedves tekintettel mosolyognak rád, letörlik arcodról a könnyeket, és zenével ajkaikon azt kérdik tőled: mi tartott ilyen sokáig?

Simon

A világegyetem összes titka közül – mi az idő természete? Van intelligens élet más bolygókon? – egyet talán sosem fogunk megoldani: a másik ember rejtélyét. Miért hozzuk meg azokat a döntéseket, amiket meghozunk? Az identitás mekkora részét teszi ki a biológia, és mekkorát a szabad akarat? Simon Oliver gyakran gondolkodik ezeken a kérdéseken, miközben egy papírzacskóba hiperventilál. Amikor beszívja a saját kilélegzett szén-dioxidját – szédül, az orrát megölti a zacskó földbarna illata, fülét hegyezi a táguló papír zörgésére, minden szorongásának tartálya egy tüdővé válik, amely felfúvódik és kiürül –, akkor ez valahogy a létezés értelme felé tereli a gondolatait. Milyen érték van ebben az abszurd vergődésben?

Majd ahogy a légzése lelassul, ahogy az oxigéntől megfosztott agya kienged, és feladja a gondolkodást, hullámokban tör rá az euforikus kimerültség.

Nyilván szed gyógyszereket is. Sertraline-t, Propofolt, Effexort. De a zacskó a biztos pont. A zacskó megbízható. A zacskó vészfék, üveg, amely katasztrófa esetén betörendő – a világ legegyszerűbb stresszoldója, arra kényszeríti, hogy belélegezze, amit kilélegzett, a biológiai visszacsatolás egyszerű körforgására. Így aztán napközben a zsebébe dugva hordja, éjjelente berakja a párnája alá. Ez az EpiPenje, a defibrillátora. Mindig ugyanaz a zacskó. Fontos, hogy ugyanaz legyen. Immár hónapok óta magánál tartja, nála volt a Lebegj előtt, mielőtt a serdülőkorral szorulni kezdett körülötte a hurok, ami a pánikrohamhoz és magángéppel megtett úthoz vezetett Chicago kertvárosába, miközben csak homályos emlékei vannak arról, hogy bejelentkezett a Lebegj Szorongáskezelő Központba. Más néven a nagy „állj!” gomb. Befejezni a középiskolát? Állj. Egyetemre menni? Állj. Szerezni egy barátnőt? Állj. Megörökölni a Földet? Állj, állj, állj.

Ehelyett lovas terápiára jár, és jógapózokat gyakorol. Magokat ültet és zöldséget szed a kertben. Vannak itt plüssállatkák meg gumiállatkák, nehezékkel ellátott takarók meg melegíthető állatkák, amelyeknek levendulaillata van, és be kell rakni őket a mikróba. A gyermeki kényelem hozzávalói, hiszen újra kisdedekké váltak ők, akiket pátyolgatni kell, mert vigasztalhatatlanok.

A Lebegj önfenntartó közösség, a földhözragadtságból nyeri az energiáját, a kézzelfogható akcióból és reakcióból. Kamasznak lenni máris túl elvont, állítja Lemon Holbrook, a Lebegj alapítója. A modern kamaszok a földközeli fizikai tevékenységeken és a spirituális gyarapodáson keresztül szerezhetik meg az ahhoz szükséges készségeket, hogy elbírjanak a korunkra jellemző borzalmas bizonytalansággal. Működik? Simon nem tudná megmondani, de a legtöbb napon végre nem úgy érzi magát, mintha valaki a körmét húzná végig egy iskolai táblán. Ez addig tart, amíg eszébe nem jut, hogy visszatér a világba, vissza a hetvenöt négyzetméteres hálószobájába egy New York-i homokkő épület legfelső emeletén, amíg eszébe nem jut az elit magániskola és a folyamatosan növekvő nyomás, hogy sikeresnek kell lennie. Amíg eszébe nem jutnak a címlapok és a perek. Amíg eszébe nem jut, hogy a családneve immár egyet jelent a kapzsisággal, a függőséggel és a halállal.

Amíg eszébe nem jut Claire.

Simon tizenöt éves. Tíz hónapja talált rá a húgára szülei fürdőszobájában. Tíz hónapja éli rutinból a látszatéletét – iskola, hobbik, barátok – a gazdagok világtól elzárt buborékjában, míg a palota falain kívül egyre gyengült a tényeket a fikciótól elválasztó határvonal. Odakint, a kisvárosi Amerika Main Streetnek nevezett vidékén még mindig az Istenkirály uralkodott. Mindeközben a Wall Street Királysága is virágzott, a gazdagok megvették a harmadik és negyedik házukat, a csónakokból jachtok lettek, a jachtokból pedig szigetek, mitikus teremtmények születtek újjá az égig érő városok körüli erdőségekben, boszorkánymesterek és varázslók üzekedtek a sötét zugokban, trollok és koboldok mérgezték meg a józan ész folyóit. Gyökerek árnyékában törtek felszínre, akár a gombák, rejtve a tekintetek elől. Miközben a bőség vidékén a lapszerkesztők lehozták a közleményt a környezetvédelmi hivatal visszatéréséről – újra van, ki védelmezze a földet és a tengereket! –, az orkok és ogrék mélyen beásták magukat a föld alatti chatszobákba és a Parler csoportjaiba, várva, hogy eljöjjön az idejük. Tudták, amit Obi-Wan is tudott: azzal, hogy lecsaptunk rájuk, csak még erősebbé tettük őket. És így, habár láthattuk, ahogyan visszatér mindaz, amit az egyetemi tanárok csak normalitásnak neveznek, mindez csupán szimuláció volt. Egy mosolygós arc, amely csak elfedi a betegséget.

Mindeközben a szakadék csak nőtt a valóság és a fantázia között, de melyik volt melyik?

Simon néha eltűnődik rajta, hogy a saját birodalma az, amelyik álomvilágban él. A Wall Street Királysága, ahol az iskolázott emberek úgy vélik, ha a Main Street lakói tisztában lennének a tényekkel, ugyanúgy látnák a világot, mint ők. Hinnének a téveszmében, hogy létezik tudomány és józan ész, de ami még fontosabb, számítanak is. Talán ez az őrület valódi meghatározása. Nem a hit egy mindenható Istenben, aki hat nap alatt teremtette a világegyetemet, és nem is a megingathatatlan babonaság, hogy az állampolgárság összeesküvés eredménye. Nem. Talán maga a felvilágosodás volt átmeneti elmezavar. A hit, hogy minden megmérhető. Talán Galilei volt holdkóros, Einstein.

A Wall Street Királyságában egy tizennégy éves fiú tizenöt lett. Az apja elvitte Svájcba síelni. Minden Claire-re utaló nyomot eltávolítottak az otthonukból, a szobáját ajándékok csomagolására használták, és ünnepekkor feldíszítették. A fényképeit fiókokba száműzték. A neve tiltott szó volt, mintha puszta létezésével szégyent hozott volna a szüleire, ezért senki sem mondhatja ki. Simontól is elvárták, hogy tartsa a száját, hogy űzze el a lányt a gondolataiból, a lányt, aki karjaiban tartotta, amikor félt, aki halandzsalatinra tanította, hogy legyen saját közös nyelvük.

Egy este a síház nappalijában Simon talált egy tényekkel teli könyvet. Nem a Wall Streetről vagy a Main Streetről, hanem a Földről. Egész éjjel fennmaradt olvasni.

Az alábbiakat tudta meg:

1. Az elmúlt száz évben a fosszilis üzemanyagok égetése révén a légkörbe juttatott szén-dioxidból származó hőtöbblet megfeleltethető annak, mintha naponta négyszázezer akkora atombombát robbantanánk fel, mint a hirosimai.

2. Együttesen egy huszonöt méter kerületű tömör szénoszlopot alkotna, amely elér egészen a Holdig.

3. 2050-re össztömeg alapján több műanyag lesz az óceánban, mint hal.

4. Az endokrin rendszert károsító vegyületek az említett műanyagokban, samponokban, kozmetikumban, rovarölő szerekben, konzervételekben és bankautomata-bizonylatokban hozzájárultak a férfiak spermaszámának csökkenéséhez, nőknél pedig a petesejtek minőségének romlásához és a vetélések megnövekedett számához.

5. Egyes kínai városokban a levegő annyira sűrűn szennyezett, hogy az illetékesek hatalmas kivetítőket állítottak fel, amelyek a felkelő napot mutatják.

6. 2020-ban az „ember által előállított dolgok tömege” – minden, amit felépítettünk és felhalmoztunk autóktól az épületeken át a hajkefékig – először haladta meg a bolygó biomasszájának tömegét.

7. Például a Földön kilenc gigatonnányi műanyag található, míg az állatvilág össztömege négy gigatonna.

8. Nyolcvan év múlva a bolygó óceánjai olyan melegek lesznek, hogy nem termelnek több oxigént. Tekintve, hogy a légkörben található oxigén kétharmadát az óceánjainkban élő fitoplanktonok állítják elő, ez jelzi majd minden földi élet végét.

A földi

élet

végét.

Kezdetben volt Claire halála. És most, feketén-fehéren minden és mindenki más halála. A nagyhalál. A bolygó halála. Simon saját halálát is ideértve, miközben fuldoklik egy forróságtól megolvadt, nyomorúságos sárgömbön.

A felnőttek tudtak erről? Olvasták ezt a könyvet? Biztosan az egész bolygó összefog, hogy kezeljék a problémát, és helyrehozzák a károkat. Wall Street és Main Street félreteszi a nézeteltéréseit, hogy összefogjon a földi élet pusztulása ellen. És mégis, Simon New Yorkban erről nem igazán volt meggyőződve. Végignézte, ahogy a szülei lecserélték a nővérét ruhákra és technológiára, a tárgyak talmi kényelmére. Minden bizonyíték ellenére tovább tagadták a lány életét és halálát egyaránt. És akár a víz nélkül maradt növény, Simon elkezdett kiszáradni és elpusztulni. A stresszből, hogy fenn kell tartania a látszatot, a porcikáiba ivódott színlelésből formát öltött a nagy szorongás. Ő lett A Fiú, Akinek Pánikrohamai vannak, aki retteg mindentől, akit megbénít a kétely. Az élet számára olyan volt, mint a mikrofon, amit túl közel felejtettek a hangszóróhoz, a hangok egyre magasabbak, a testtartása állandó viszolygásról árulkodik, várja a fülsértő összegerjedést.

Egy napon Simon többet nem kelt ki az ágyból. A szülei elküldték ide, a Tökéletes Kényeztetés Gyógyfürdőjébe, a Wall Streettel szomszédos birodalomba, az Önsegítés Vidékére.

Az étkezőben fog egy tálcát és egy tányért, és szemügyre veszi a lehetőségeit. Sáfrányos rizottó, valami sült hal. A zöldborsónak szezonja van. Simon maga is szedett ma reggel, kezét az indák és levelek közé dugva kereste a zöld hüvelyeket. Az ebédlő egy csarnok, amelyet felhúzható üvegajtók kötnek össze, megteremtve egy modern olasz villa illúzióját.

Talál egy helyet egy kerti asztalnál Louise mellett. A lány tizenöt éves. Fekete, nincs szemöldöke. A bőrszíne miatt ritkaságszámba megy a Lebegjben, ahol a vendégkör egy sor szűk helyen, nagy nyomás alatt képződött gyöngyre emlékeztet. Ugyanez vonatkozik visszafogott anyagi helyzetére is, és ez megkülönbözteti Simontól meg a jólét-szindróma többi sápatag áldozatától, akiknek folyton nyaraló szüleik rendre francia arckrémekkel és egzotikus vitamin-kiegészítőkkel teli ajándékcsomagokat küldenek.

Miközben Simon leül, a lány egy zöldborsóhüvelyt tart a fény felé, szemügyre véve benne a borsószemeket.

– Azt én szedtem, azt hiszem – mondja Simon.

Louise óvatosan visszateszi a tányérra, amelyen minden hüvelyt a répához képest merőlegesen rendezett el. A szalvétájával tisztára törli az evőeszközeit. Számára a rend és a tisztaság az első. A tányérja afféle kulináris Mondrian-festmény.

– Szerinted most mit csinálnak a normális fiatalok? – kérdezi Simontól.

– Görgetnek a hüvelykjükkel.

Simon az ételét piszkálja, igyekszik nem sokat gondolni rá, mi történik a testében, amikor eszik. A kiválasztott testnedvek, a megrágott morzsák, amelyek perisztaltikus mozgással tartanak lefelé testének mocskos legmélyére.

– Hiányzik a telefonom – mondja Louise. – Néha megijedek, hogy a szelfik tettek valódivá.

Feltartja a jobb kezét, mintha maga felé fordítana egy telefont. A másik kezével a haját csinosítja, filmsztár módjára biggyeszt a semmibe. Mennyivel könnyebb valaki másnak kiadni magad. A közelmúltban Louise összebandázott egy csapat délkelet-ázsiai csajjal, az intézet déli oldalán volt a hálótermük, orvosok lányai, akik hozzá hasonlóan asszimilálódtak egy kultúrába, amely vékony kart és nagy mellet, világos bőrt és fiús csípőt követel meg. Titkos nyelven beszélnek a kényszerről, hogy legyenek „csinosak”, legyenek „szexik”, ha be akarnak illeszkedni. Olyanok, akár egy ruhákkal teli szekrény, amelyben minden ruhadarab tiszta fehér ing akar lenni. És mivel ez kivitelezhetetlen, elméjük összezavarodott.

– Viselkedésminta – feleli Simon. – A pillanat, amikor a technológia már nem eszköz, hanem ösztön. Például a fogkefe. Vagy az első reggeli cigaretta. A nyelv. Cselekvések, amiket gondolkodás nélkül végzünk. Felébredsz, megnézed a telefonod. Irracionális, ösztönös mozdulat. Nézd meg azokat, akik az első hetüket töltik itt, izzadnak, be vannak parázva. Ez nem szorongás. Hanem elvonási tünet.

Simon óvatosan bekap egy falat halat, próbál nem gondolni a mikroműanyagokra.

– Upper East Side? – kérdezi a lány.

– West Village – feleli Simon. – A rózsaszín épület, amelyik Julian Schnabelé volt.

– Úúú, gazdag srác.

– Pénzügyi értelemben. Erkölcsileg mind kissé rottyon vagyunk.

Louise felemeli a kezét, hogy kitépjen egy szálat a szemöldökéből, de észreveszi, hogy már mindet kitépkedte, amitől olyan külsőt ölt, mintha egy absztrakt művész festette volna. Napjában százszor megteszi ezt a mozdulatot. Néha, amikor a szemöldöke sűrű, leragasztja celluxszal, hogy ne piszkálja.

– San Francisco – árulja el magáról. – Külváros. Albérlet.

Grimaszol, ami azt jelenti, ne haragudj. Ösztönös késztetést érez, hogy bocsánatot kérjen, amiért él, hogy fel kell kerekítenie magát egy elfogadható számra.

– Nagymamám kölcsönt vett fel, hogy elküldhessen ide – folytatja. – Amikor kitett, és meglátta a lovakat, azt kérdezte, hogy maradhat-e ő is.

– Depresszió? – kérdezi Simon.

– Olyasmi – feleli a lány, aztán megfordul, és megint úgy tesz, mintha szelfizne, mintha rögzítené a pillanatot. Simonnak feltűnik, hogy tövig le van rágva a körme.

– Mondjuk, hogy szeretem egy jó szabóolló érintését a feszes fekete combomon – közli Simonnal, sokat sejtetően széttárva a lábát. Lassan felhúzza a szoknyáját. Simon a combja belső oldalán, a bugyija vonalának közelében meglátja a sebhelyeket. Régi sínpárok használaton kívüli szerelvények számára.

Louise csábítóan a fiú szemébe néz.

– Meg akarod érinteni?

Simon elpirul. Néhány hónappal idősebb a lánynál, de az fényévekkel előtte jár. Persze, színjáték az egész, hogy figyelmet és elfogadást kapjon anélkül, hogy le kellene lepleznie a valódi Louise-t odabent. Mind ezt csinálják itt a Lebegjnél, gondolja Simon, látványosan elbújnak.

Valaki rászól.

– Louise!

Louise felsóhajt, lesimítja a szoknyáját, arckifejezése azt üzeni, ünneprontó, majd megfordul, és integet a tanácsadónak.

– Bocsánat.

Simon látja, hogy a tanácsadó őket bámulja. Int neki, mintha azt mondaná, Louise volt, nem én. Önkéntelenül kitapintja a papírzacskót a zsebében. Rátör a késztetés, hogy megmutassa a lánynak az intézet térképét, amelyet első itt töltött éjszakáján rajzolt, bejelölve rajta a vészkijáratokat és a füstjelzők helyét. Mindennap ellenőrzi a vészkijáratokat, megjegyezve a lépések számát arra az esetre, ha áramszünet idején és sűrű füstben kellene menekülnie. Mielőtt egyáltalán leült volna, tekintetével megkereste az ülőhelyéhez legközelebbi ajtót, és fejben felmérte a távolságot.

Június van. Az országban épphogy kitört az öngyilkossági járvány. Az intézetben suttognak róla. Érezhetően emelkedett az éjszaka rémálomból felriadók száma. Egyre több beteget vesznek fel öngyilkos gondolatokkal. A csoportfoglalkozásokat áthatja a reménytelenség. A lovak hamarabb megérezték, mint mi, jött rá később Simon, aki látta, hogy nyerítve elhúzódnak az ápoltaktól, mintha máris belengene minket a halál szaga. Éjfél után a bentlakók, felébredvén a nyugtatók hatásából, sikolyszerű hangokat hallottak az istálló felől. Ez az elragadtatás, Szent Pál harsonái? De ahogy újra felharsannak, egyértelmű, hogy csak az izgatott lovak nyerítenek.

– Uncsi ez a hely – mondja Louise. Kiveszi a rövid szívószálat a narancslevéből, és úgy tesz, mintha cigarettára gyújtana. Ő a pantomim kimerült királynője, tekintete fáradt, pillantása egy hatvanéves nőé. Mit látott ez a szempár, hogy ennyire megviselte fiatal lelkét?

– Tegnap éjjel megittam az össze szájvizemet – közli a fiúval. – Baller Pete azt mondta, beállsz tőle, de kamuzott. Csak a fosás jött rám.

Pörgős csaj, tizenöt éves, de mintha negyven lenne. Simon ismeri a típust, habár az efféle lányok különösebben sosem érdeklődtek iránta. Simon sovány, magas, és fiatalabbnak látszik a koránál, mintha valaki fogott volna egy tízévest, hogy csak a vicc kedvéért megnyújtsa.

A lány egy pillanatig piszkálgatja az ételét, majd eltolja maga elől a tányért. Ha megkérdeznék tőle, mi miatt szorong, azt felelné: – Három dolog miatt. Minden. Semmi. Én magam. – Ha tovább faggatnák, a másik felé fordítaná a kérdést, mert bár elkeseredetten vágyik a figyelemre, egyetlen dologról nem igazán szeretne beszélni, mégpedig saját magáról.

– Jól csókolsz? – kérdezi Simont.

– Közepesen – feleli a fiú. – De ez téged nem érint.

– Te csak azt hiszed.

– Szerintem mi csak barátok leszünk.

– Uncsi.

– Ezt azért mondod, mert még nem voltak barátaid.

– Voltak barátaim.

– Igazi barátokra gondoltam.

– Azok milyenek?

– Olyanok, akikben megbízhatsz.

Ezen elgondolkodik, majd kihívón Simon szemébe néz.

– A bizalom nagy szó.

– Egy minibusz még nagyobb.

A lány elfintorodik.

– Válaszolj őszintén. Adnál kemény amerikai valutát egy szopásért?

– Becsszóra nem.

A lány előrébb hajol.

– Pompásan szopok – mondja halkan, megnyalva az ajkait.

– Elhiszem.

– De attól még nem érdekel.

– Bocs.

– Miért nem?

– Nem vagy az esetem.

– A szőkékre buksz?

– A fiúkra.

Hatásszünet, a lány felvonja szőrtelen szemöldökét.

– Deszka vagyok. Színlelhetnél.

Simon a kezére teszi a kezét.

– Louise – mondja.

A lány Simon szemébe néz, de pillantása ezúttal óvatos és riadt.

– Mi van?

– Bízz bennem.

O

Egy héttel később Simon megismerkedik a Prófétával. Későn feküdt le aznap este – időbe telt letudnia az esti szertartásait –, és egy órával később a folyosóról beszűrődő fojtott hangokra és lépésekre ébredt. Mindig könnyen felriadt. Tudta, hol van, felült, a lámpa felé nyúlt. Megint beszédhangok, mozgás a folyosón. Az ajtó alatti résen át látja, ahogy a folyosón felkapcsolnak a mennyezeti lámpák. Lassan felül, az ablakhoz megy. Odakint sötét van, éjjel egy óra lehet. Egy mentő áll a behajtón. A hátsó ajtaja nyitva, égő világítja meg a belterét. Simon megfordul, az ajtóhoz megy. Lassan nyomja le a kilincset, és épp csak annyira nyitja ki az ajtót, hogy kilásson a folyosóra.

Két mentős tol ki egy hordágyat a szomszéd szobából. Egy holttest fekszik rajta, az arcát lepedővel takarták le. Az új srác, valami Jeremy. Hétfőn költözött be. Vörös hajú, mint akit képen lőttek szeplősöréttel. Simon nézi, ahogy a beteghordók végiggurítják a folyosón, majd betolják a liftbe. Aztán egy tanácsadó lép ki Jeremy szobájából, és meglátja Simont.

– Feküdj vissza.

– Az… hogy is hívják… Jeremy volt?

– Kevin – feleli a tanácsadó. – Sajnos baleset történt.

– Baleset.

– Feküdj vissza. Holnap megbeszéljük.

A tanácsadó a mentősök után siet. Simon figyeli, ahogy befordul a sarkon, és eltűnik. A háta mögött megszólal valaki.

– Semmi sem baleset.

Simon megfordul. Egy fiú áll egy folyosóra nyíló ajtóban. Hosszú a haja – nem olyan hosszú, mint Jézusé, de a válláig ér –, és szemüveges. Twizzler gumicukrot eszik.

– Mit… mit akarsz ezzel mondani? – kérdezi Simon.

– Minden a terv része.

– Milyen tervé?

A fiú integet a gumicukorral, és elmosolyodik.

– Ez az egymillió dolláros kérdés.

Majd visszamegy a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót.

O

A nővére öngyilkossága előtt Simon orvosnak hitte az apját, abban az értelemben, ahogy a háziorvosuk is az. Elképzelt egy rendelőt, amelynek váróterme teli van szipogó gyerekekkel és zsörtölődő felnőttekkel. Gondolataiban apja fehér orvosi köpenyt hordott, nyakába akasztott egy sztetoszkópot, esetleg vicces nyakkendőt kötött. Természetesen Simon apja sosem hordott vicces nyakkendőt. Háromezer dolláros öltönyben és kilencszáz dolláros cipőben járt. A lakásukból kilátás nyílt a Hudson folyóra, volt tetőteraszuk, az apja pedig minden reggel lágytojást reggelizett – amit az Oxfordban töltött évei óta katonának nevezett –, majd felvette a zakóját, és beült a magánlimuzinja hátuljába, hogy elvigyék az Ötvenhetedik utca egyik felhőkarcolójában lévő irodájába, mert Ty Oliver természetesen a Rise Gyógyszeripari Vállalat vezérigazgatója volt, egy multinacionális cégé, amelyet a nagyapja alapított 1901-ben.

Ezekről a dolgokról Simon természetesen mit sem sejtett. Tizennégy éves kisfiú volt, akit távol tartottak a botránytól. Mint ahogy azt sem sejtette, hogy ekkoriban a Rise Gyógyszeripari vállalat a receptre kapható opioidok legnagyobb gyártója volt a bolygón. A receptre kapható opioidok pedig a legerősebb függőséget okozó gyógyszerek, amelyeket laboratóriumban hoztak létre.

Pfuj-pfuj.

Egy pittsburghi gyári munkás orvoshoz megy a gyenge térde miatt, és kap egy doboz gyógyszert. Hat hónappal később eladta minden bútorát, és egyesével vagy kettesével vásárolja a tablettákat egy használt Toyota hátuljából. Vagy egy olimpikon sízőnek megműtötték a bokáját. Két hét ágynyugalmat írtak elő neki. Először óvatosan szedi a gyógyszert, próbálja megelőzni, hogy a fájdalom visszatérjen. De egy idő után rájön, hogy a lassított felszívódás nem biztosítja számára a szükséges dózist, ezért porrá töri a tablettát, és felszívja. És a hatás semmihez sem hasonlítható, amit egy érző élőlény a vadonban tapasztalhat.

Tudósok bebizonyították, hogy ha egy patkányt beteszünk egy ketrecbe, és rakunk neki két gombot, amelyik közül az egyik ételt ad, a másik pedig egy adag ópiumszármazékot, a patkány minden alkalommal az ópiumszármazék gombját fogja megnyomni, még akkor is, ha éhen pusztul. A fájdalomcsillapítóknál csak a pénz okoz nagyobb függőséget, és mint kiderült, pénzt hihetetlen mennyiségben lehet keresni receptre kapható opioidok – legális és illegális – forgalmazásával.

Úgyhogy amikor Simon apja reggel felvette a zakóját, és megsimogatta a fia fejét, nem egy zsúfolt alagsori rendelőbe indult, hogy fájós torkokat vizsgáljon vagy reflexeket ellenőrizzen. Hanem egy acél-üveg toronyház legfelső emeletére, hogy még jövedelmezőbb módszerek után kutasson, amikkel pénzt kereshet a fájdalmon.

Ne értsenek félre. Ty Oliver már a járvány előtt is multimilliomos volt. Akkoriban csekély 922 000 000 (kilencszázhuszonkétmillió) dollár volt az összvagyona. A járvány tizenkettedik hónapjára nettó vagyona 4 000 000 000 (négymilliárd) dollárra emelkedett. Ezt tette az emberekkel, hogy egy évig otthon maradtak – fokozta a fájdalmukat, a menekülés iránti vágyukat. És Ty Oliver lecsapott a lehetőségre, hogy pénzért cserébe megoldást kínáljon nekik.

Ty Oliver és a harminchat további újdonsült milliárdos, akik összesített vagyona 2 950 000 000 000 (2,95 billió) és 4 000 000 000 000 (négybillió) dollár közé tehető. Az ő esetükben a járvány jót tett az üzletnek.

Íme, néhány további számadat, amelyet Simon megismert, mielőtt bejelentkezett egy kamaszok számára fenntartott szorongáskezelő klinikára.

- Több mint negyvenegymillió opioidfogyasztó él a bolygón.

- Évente háromszázezren halnak meg közülük opioidtúladagolásban.

- Claire nyolcvanhat tablettát nyelt le, amikor végzett magával.

- A nővére egyike annak a több mint kétszáz amerikainak, aki a Simon családja által gyártott és forgalmazott tabletták túladagolásától halt meg. Ez még az öngyilkossági járvány kitörése előtt történt. Egy átlagos kedden.

- Mint kiderült, a matematika sem nélkülözi az etikát.

O

Simon a hétfői csoportterápián találkozik újra a Prófétával. Körben ülnek a nyugati teraszon, árnyékba húzódva a korai nyári napsütés elől. A terápia vezetője egy bejelentéssel kezdi. A hétvége során Kevin Foster elhunyt álmában. Megkérdezi a csoportot, mit éreznek ezzel kapcsolatban.

– Egész pontosan mit takar – kérdezi a tizenhat éves Greta Moracin –, hogy „álmában”?

Greta karcsú, szőke lelencgyerek, feltehetően anorexiás, és egyértelműen figyelemhiányos hiperaktivitás-zavaros.

– Mire vagy kíváncsi? – kérdezi a tizenhárom éves Ashton Hunt, a legfiatalabb közöttük. – A véres részletekre? Hogy lenyelte a nyelvét, vagy megfulladt a saját hányásától?

– Senki sem nyelte le a nyelvét – közli a terápia vezetője megnyugtató hangon. – Annyit tudunk, hogy a halál egyszerűen része az életnek. Része a nagy körforgásnak.

Simon a lugaskerítés alatt ül Cookie Yamamoto, egy tizenhét éves depressziós mellett, aki szeret golyóstollal rajzolgatni magára. A japán kultúrában a szociális szorongásos zavart „taidzsin kjofusónak” nevezik, ami annyit tesz, félelem attól, hogy megsértünk vagy kínos helyzetbe hozunk valaki mást. Milyen felszabadító lehet, gondolja Simon, ha nem kell elviselni a kellemetlen megalázkodás nyugati rémuralmát, a maga végeláthatatlan, megszállott, narcisztikus miopátiájával!

Általában ritkán szólal meg a csoportfoglalkozásokon, leginkább a légzésére koncentrál. Emellett ma a Prófétát is méregeti a szeme sarkából.

– A halál az élet vége – mondja Betsy a körmére nőtt bőrt rágva.

– Tudod, minek a vége még a halál? – szúrja közbe Ashton. – Az aggódásnak.

Ezen elgondolkodnak, tizenhárom tizenéves, akik napjaikat és éjszakáikat a stressz szüntelen örvényében töltik. Ezen a helyen visszatartják a külvilágból érkező információkat. Nincs internet, nincsenek telefonok. Az ismerősök listáját jóvá kell hagyatni, hogy csökkentsék a konfliktusforrásokat és a káros ingereket. Ez azt jelenti, hogy a csoportból hetek óta egyetlen gyerek sem nézett híreket. Fogalmuk sincs róla, hogy Kevin csak egy újabb homokszem egy lassan kiürülő homokórában, vagy hogy a halál immár egy vírus, amely a világ ifjúságát tizedeli.

Simon a foglalkozás vezetőjére néz, aki halkan megköszörüli a torkát, és megüt egy kis rézgongot, hogy rá figyeljenek. A csoport elcsendesedik, hallgatják a gong rezgéseit.

Ekkor szólal meg a Próféta.

– Az emberiség történelmében – mondja – a modern Amerikában a leggyakoribb a depresszió, a szorongás és az elmagányosodás. Ez nem az én magánvéleményem, hanem statisztika. A helyzet a nagyvárosokban és a vagyonosak körében a legrosszabb. Pont az ellenkezőjét gondolná az ember.

– Ennek mi az oka? – teszi fel a kérdést Simon.

A Próféta felé fordul, és ránéz. Tizennégy éves. Állítólag Wisconsinból származik, egy farmon nőtt fel, amely tönkrement a pénzügyi válság idején. Mások szerint a Négysarok régióban született Új-Mexikó, Arizona, Nevada és Colorado határában, és egy Nissan Pathfinder hátsó ülésén jött világra telihold idején. De ezek csak pletykák.

– A Kalahári-sivatagban élő !kung törzs tagjai – folytatja – nem dolgoznak tizenkét óránál többet egy héten. Mindent közösen csinálnak; vadásznak, gyűjtögetnek, ruhákat mosnak. Minden erőforrásukat megosztják egymással. Élelmet, vizet, szállást. Az önzés a legnagyobb bűn, amit valaki elkövethet a !kung kultúrában. Érdekes módon a világon itt találjuk arányaiban a legkevesebb pszichés betegséget. Talán azért, mert nincsenek személyes tulajdonaik és magukra szánt idejük? Nincs szavuk az „én”-re? Nehéz eldönteni. Azt viszont tudjuk, hogy a magántulajdon hajszolása miatt az egyén a csoport helyett önmagára kezd figyelni – a szavak a fejében „miénkről” „enyémre” változnak. Ennek káros hatásait az is bizonyítja, hogy ma valaki leélheti úgy az egész életét, hogy többnyire idegenekkel találkozik, luxus veszi körbe, mégis teljesen elmagányosodott.

– Mi köze ennek ahhoz, hogy Kevin megölte magát? – kérdezi Ashton.

– Egy pillanat, Ash – vág közbe a foglalkozás vezetője. – Senki sem állította, hogy Kevin megölte magát.

Eleresztik a fülük mellett. A Próféta mondandójára kíváncsiak.

– Az öndeterminációs elmélet szerint – folytatja nyugodt hangon, mintha a csoportvezető meg sem szólalt volna – az emberi lényeknek három alapvető dologra van szükségük ahhoz, hogy jól érezzék magukat a bőrükben. Az első, hogy kompetensnek kell érezniük magukat abban, amit csinálnak. A második, hogy autentikusnak kell érezniük az életüket, és a harmadik, hogy tartozzanak valahová. Van itt bárki, aki úgy érzi, hogy mindháromnak megfelel?

Senki sem emeli fel a kezét. Csend. Aztán a csoportvezető keze a levegőbe lendül.

– Tudod, mi számít még? – kérdezi. – Hogy megpróbáljuk. Hogy itt vagyunk, és igyekszünk jól érezni magunkat. Ki szeretné még megosztani a gondolatait a csoporttal? Betsy?

Betsy vállat von. Kék golyóstollal hurkot rajzolgat a lábára.

– Azt kell megérteni a csoportokkal kapcsolatban – folytatja a Próféta –, hogy a másokkal való együttműködés nagymértékben megnöveli az oxitocin szintjét az emberi agyban. A közös dolgok, a közös időtöltés. Férfiakban ezek a bizalom és a kötődés érzését erősítik, a nőkben pedig fokozzák a szoptatási ösztönt. Szó szerint