Charles Dickens

A pickwick klub

Fordította

Hevesi Sándor

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-581-6

I. KÖTET

ELSŐ FEJEZET

A pickwickisták

Az első fénysugár, amely bevilágít a homályba és vakító ragyogással oszlatja szét a halhatatlan Pickwick úr közéleti pályafutásának kezdetére látszólag boruló ködöt – az első fénysugár a Pickwick Klub tudományos összejöveteleiről felvett jegyzőkönyv átolvasása nyomán gyullad ki előttünk. A Pickwick Klub hátrahagyott iratainak sajtó alá rendezője büszkén és boldogan adja most az olvasó kezébe ezt az alábbi jegyzőkönyvet, annak bizonyságául, hogy milyen odaadó figyelemmel, milyen gondos mérlegeléssel és milyen lankadatlan szorgalommal tanulmányozta át a rábízott számos és sokféle eredeti okiratot.

„1827. május 12-én. Elnök: Joseph Smiggers úr, P. K. T. és Ö. A. E.[1] Az alább következő határozati javaslatok egyhangúlag elfogadtattak:

Az egybegyűlt társulat osztatlan tetszéssel és a legteljesebb helyesléssel hallgatta meg Samuel Pickwick úr, P. K. T. és D. E.[2] felolvasását. Az értékes előadásért, melynek címe: »Fejtegetések a hampsteadi halastavak forrásának lelőhelyéről és néhány megjegyzés a tüskés pikófélék kérdéséről«, az egybegyűlt társulat ezennel hálás köszönetét fejezi ki fent nevezett Samuel Pickwick úrnak, P. K. T. és D. E.-nek.

Az egybegyűlt társulat tökéletesen tisztában van azzal, hogy az említett – és imént meghallgatott – előadás éppoly áldásosan szolgálja a tudomány ügyét, mint Samuel Pickwick úrnak, P. K. T. és D. E.-nek a Hornseyben, Highgate-ben, Brixtonban és Camberwellben végzett fáradhatatlan kutatásai – másrészt azonban nem hunyhat szemet afölött sem, hogy milyen felbecsülhetetlen előnyökkel járna, szükségszerűen, ha ez a jeles tudós tágabb területekre is kiterjeszthetné tanulmányait, ha kibővíthetné utazásainak s ennélfogva megfigyeléseinek és tapasztalatainak körét, a tudomány haladása és a műveltség terjesztése érdekében.

Az egybegyűlt társulat tehát a fent említett szempont szem előtt tartásával komoly megfontolás tárgyává tette fent nevezett Samuel Pickwick úrnak, P. K. T. és D. E., valamint három másik, az alábbiakban név szerint felsorolt pickwickistának azt a javaslatát, hogy alakíttassék az Egyesült Pickwickisták Társaságának egy új szakosztálya, a Pickwick Klub Levelező Csoportja (P. K. L. Cs.) néven.

Ezt a határozati javaslatot az egybegyűlt társulat egyhangú helyesléssel elfogadta.

A Pickwick Klub Levelező Csoportja ennélfogva ezennel megalakult; s a csoport tagjaivá ezennel kineveztettek: Samuel Pickwick úr, P. K. T. és D. E., Tracy Tupman úr, P. K. T., Augustus Snodgrass úr, P. K. T. és Nathaniel Winkle úr, P. K. T.; akik ezennel felkérettek, hogy időről időre küldjék majd el az utazásaikról és a kutatásaikról szóló hiteles beszámolójukat, az emberekről és a szokásaikról szerzett különféle tapasztalataikat, a kalandjaikról, viszontagságaikról, valamint a helyszínen gyűjtött adalékokról és elbeszélésekről szóló jelentésüket a Londonban székelő Pickwick Klubnak.

Az egybegyűlt társulat készséggel elismeri azt az alapelvet, hogy a levelező csoport minden egyes tagja a saját zsebéből fedezheti útiköltségeit; továbbá semmiféle akadályt nem lát fennforogni arra nézve, hogy a nevezett csoport tagjai addig folytathassák tanulmányutazásaikat ezen az alapon, ameddig csak jólesik nekik.

A fent nevezett levelező csoport tagjainak tudomására adandó, és ezennel jegyzőkönyvileg tudomásukra adatik, hogy a társulat gondos mérlegelés tárgyává tette azt az indítványukat, hogy a leveleik és postai csomagjaik portóköltségét szintén maguk viselik; s az egybegyűlt társulat méltónak találta ezt az indítványt azokhoz a nagy szellemekhez, akik felvetették, és ezennel a legteljesebb mértékben hozzájárul a javaslathoz.”

A felületes szemlélő – teszi hozzá a jegyző, akinek ezt a beszámolót köszönhetjük –, a felületes szemlélő semmi rendkívülit nem talált volna azon a kopasz főn és azon a kerek pápaszemen, amely a fenti határozatok felolvasása alatt figyelmesen bámult a jegyző arcába; de akik tudták, hogy e tar koponyában egy Pickwick gigászi agyveleje dolgozik, s hogy e szemüveg mögül egy Pickwick sugárzó, éles tekintete villog elő, azokat bizony lenyűgözte ez a látvány. Itt ült az a férfi, aki kikutatta az óriási hampsteadi halastavak forrását, aki lázba hozta az egész tudományos világot a tüskés pikófélékről szóló elméletével – itt ült, olyan higgadtan, olyan szenvtelen nyugalommal, akárcsak a fent nevezett halastavak télvíz idején, amikor be vannak fagyva – vagy akárcsak a fent nevezett tüskés pikók egyike, ha a halászok agyagkorsójának a mélyére került. De még sokkal lenyűgözőbbé vált ez a látvány, szinte egyszerre megelevenedett, amikor híveinek egyöntetű „Halljuk Pickwicket! Halljuk Pickwicket!” kiáltására a kiváló férfiú lassan felemelkedett a helyéről, felállt a karosszékére, amelyben eddig ült és beszédet mondott az általa alapított klub tagjaihoz. Festő ecsetjére méltó csodálatos, izgalmas jelenet volt ez! Az ékesszólásáról nevezetes Pickwick úr fél kezét könnyedén hátratette, a kabátja szárnyai mögé rejtette, másik kezével pedig széles mozdulatokat tett, hogy taglejtéseivel is kísérje lelkes hangú szónoklatát; emelkedett helyzetében láthatóvá vált a feszes térdnadrágja és a bokavédője: ezek a ruhadarabok fel sem tűntek volna senkinek, ha akármilyen hétköznapi ember viseli őket, minthogy azonban Pickwick úr lábát ékesítették – vagyis inkább, ha szabad magunkat így kifejeznünk: minthogy Pickwick úr lába ékesítette őket –, hát áhítatos tiszteletet parancsoltak. A szónokot hű emberei vették körül, azok a férfiak, akik önként vállalkoztak rá, hogy megosztják vele utazásainak veszedelmeit, s akiket a sors kiszemelt, hogy részesei legyenek majd a felfedezéseivel járó dicsőségnek. A jobbján Tracy Tupman úr ült – a túlságosan lobbanékony, fogékony lelkű Tupman, akiben az érettebb kor bölcsességéhez és tapasztaltságához mindig hozzájárult a kamaszfiú lángoló lelkesedése, ha a legizgalmasabb és legmegbocsáthatóbb emberi gyöngeségről volt szó: a szerelemről. Az idő múlása és a kiadós táplálkozás egyre terebélyesebbé tette Tupman úr valaha karcsú és ábrándos termetét; fekete selyemmellénye fokról fokra bővült; a hasán lógó arany óralánca apránként eltűnt a szeme elől; hatalmas tokája is kicsordult lassan-lassan a fehér keménygallérjából; csak a lelke nem változott meg Tupmannek egy szikrát sem – még mindig a gyengébb nem imádata volt az uralkodó szenvedélye. Nagy vezérének balján viszont a költői lelkű Snodgrass ült, mellette pedig Winkle, a nagy vadász. Snodgrass egy bőrgalléros, titokzatos, kék felöltőbe burkolózott poétikusan; Winkle az új zöld vadászkabátjában tündökölt, s kockás skót nyakravalót viselt és szorosan a lábára simuló lábszárvédőt.

A klub naplójában meg van örökítve Pickwick úrnak ez alkalommal elmondott beszéde, valamint a beszédet követő vita. Mind a beszéd, mind pedig a vita feltűnő hasonlatosságot mutat más híres testületek napirendjén szereplő vitákkal; s minthogy mindig érdekes hasonló esetekre bukkanni a nagy emberek cselekedetei közt, szóról szóra közöljük a jegyzőkönyvnek ezt a részét:

PICKWICK ÚR kijelentette – (írja a jegyző) –, hogy a lelke mélyén minden ember vágyik a dicsőségre. Snodgrass barátja költői dicsőségre vágyik a lelke mélyén; Tupman barátja a női szívek meghódításának dicsősége után epekszik; Winkle barátja pedig a vadászat, halászat és minden egyéb vízi és szárazföldi sportok terén szeretne hírnévre szert tenni. Bevallja őszintén, hogy őt (Pickwick urat) is az emberi vágyak és emberi szenvedélyek mozgatják cselekedeteiben – (helyeslés, tetszés) –, s talán az emberi gyarlóságnak is alá van vetve – (élénk tiltakozások: „Nem, nem!”) –, de azt az egyet bátran állíthatja, hogy valahányszor csak lángra kapott szívében az önzés és az elbizakodottság, mindig sikerült elfojtania, mert erősebb volt benne az a vágy, hogy az egész emberiség javát szolgálja. Az emberi méltóság nagyrabecsülése adott neki szárnyakat; az emberszeretet volt mindenkori záloga. – (Zajos éljenzés.) – Némi büszkeséget érzett – ezt beismeri nyíltan, s azt sem bánja, ha ebből tőkét kovácsolnak maguknak az ellenségei –, némi büszkeséget érzett, amikor nyilvánosságra hozta a pikó-elméletét; akár híressé vált, akár nem. – („Híressé vált!” – kiáltja közbe valaki, s utána nagy éljenzés.) – Elfogadja az igen tisztelt közbeszóló klubtársa megállapítását, amely most hangzott el, hogy „híressé vált”; de ha ennek a kis tanulmányának a híre bejárná akár az egész földtekét, a szerzője még akkor sem érezhetne olyan nagy büszkeséget, mint amilyen büszkén most szétnéz itt maga körül, élete legdicsőségesebb pillanatában. – (Éljenzés.) – Ő csak egy szerény, jelentéktelen ember. – (Tiltakozások: „Nem, nem!”) ‑ Most mégis úgy érzi, hogy olyan feladattal bízták meg, ami roppant megtisztelő, noha kissé veszedelmes feladat. Az utazás terén zavaros állapotok uralkodnak, a kocsisok izgága emberek, még nem nőtt be a fejük lágya. Nézzünk csak szét egy kicsit, hogy mi minden történik az emberrel utazás közben. Lépten-nyomon felborulnak a postakocsik, megbokrosodnak a lovak – elsüllyednek a hajók, felrobbannak a gőzkazánok. – (Helyeslés zaja – egy hang azonban ezt kiáltja: „Fenét!”) – Fenét! – (Zaj.) Felkéri azt az igen tisztelt klubtársát, aki az imént olyan nagy hangon azt kiáltotta: „Fenét!” – hogy lépjen elő és cáfolja meg az állításait, ha tudja. – (Zaj, helyeslés.) – Ki volt az, aki azt kiáltotta: „Fenét!”? – (Lelkes éljenzés.) – Ki volt az? Talán valami hiú és felsült ember – nem akarja azt mondani, hogy szatócslelkű – (zajos tetszésnyilvánítás) –, aki irigykedik rá, amiért az ő (Pickwick úr) felfedezése oly nagy elismerésben részesült, talán érdemtelenül – s aki elkeseredett a súlyos bírálat miatt, amely saját gyatra próbálkozásait érte, pedig vele (Pickwick úrral) szeretett volna vetélkedni – és elkeseredésében most ehhez a hitvány és rágalmazó eljáráshoz folyamodik...

BLOTTON ÚR (Aldgate-ből) a napirendhez kíván szólni. Megkérdezi, hogy az igen tisztelt klubtársa talán őrá célzott? (Zaj. Kiáltások: „Rendre!”, „Elnök!”, „Igen!”, „Nem!”, „Halljuk!”, „Eláll!” stb. stb.)

PICKWICK ÚR kijelenti, hogy akármilyen zajt csapnak, őt nem fogják ezzel a lármával felültetni – illetve leültetni. Igenis, az igen tisztelt klubtársra célzott. – (Nagy izgalom.)

BLOTTON ÚR ebben az esetben csak azt óhajtja megjegyezni, hogy az igen tisztelt klubtársa hazug és mocskos inszinuációját mély megvetéssel visszautasítja. – (Nagy zaj, tetszés.) – Az igen tisztelt klubtársa nagyképű széltoló. – (Óriási zűrzavar, kavarodás, hangos kiáltások: „Elnök!” és „Rendre!”)

A. SNODGRASS ÚR szót kér. Egyenesen az elnökhöz intézi szavait. – („Halljuk!”) – Azt szeretné tudni, vajon megengedhető-e, hogy két klubtársuknak ez az áldatlan viszálykodása tovább folytatódjék? – („Úgy van!” – „Halljuk!”)

AZ ELNÖK meg van róla győződve, hogy az igen tisztelt pickwickista klubtársuk vissza fogja vonni azt a kifejezést, amelyet az imént használt.

BLOTTON ÚR kijelenti, hogy noha a legnagyobb tisztelettel viseltetik az elnök iránt, esze ágában sincs visszavonni.

AZ ELNÖK ezek után kötelességének érzi, hogy megkérdezze az igen tisztelt klubtárstól, vajon közönséges, hétköznapi értelemben használta-e ezt az előbbi kifejezést.

BLOTTON ÚR habozás nélkül kijelenti, hogy nem – nem közönséges értelemben használta ezt a szót, hanem pickwickista értelemben. – („Helyes, úgy van!”) – Kötelességének tartja leszögezni, hogy személy szerint a legnagyobb elismeréssel és nagyrabecsüléssel viseltetik az igen tisztelt klubtársa iránt; s csupán pickwicki értelemben nevezte őt nagyképű széltolónak. – („Helyes! Éljen!”)

PICKWICK ÚR őszinte elégtétellel veszi tudomásul az igen tisztelt barátja egyenes, nyíltszívű és teljesen kielégítő magyarázatát. Egyszersmind szeretné azt is megállapítani, hogy ő is kizárólag pickwicki értelmű megjegyzéseknek szánta, amit az imént mondott. – (Éljenzés.)

Itt véget ér a jegyzőkönyv, mint ahogy kétségtelenül vége szakadt a vitának is, mert hiszen ennél értelmesebb dolgot már úgysem tudtak volna mondani, s ennél nagyobb közmegelégedést sem tudtak volna kiváltani. Azokról az eseményekről, amelyeket az olvasó a következő fejezetben talál majd megörökítve, nincsenek hivatalos feljegyzéseink, de levelek, kéziratok és egyéb hiteles kútforrások nyomán vannak gondosan összeválogatva, szóval vitathatatlanul történelmi tények, ami indokolttá teszi az összefüggő formában való elbeszélésüket.

Jegyzet:

1: A Pickwick Klub tagja és örökös alelnöke. (Dickens jegyzete)

2: A Pickwick Klub tagja és díszelnöke. (Dickens jegyzete)