Borítószöveg

,,Minden szó, minden mondat Kelly Rimmer tehetségéről árulkodik: gyönyörűen és részletgazdagon meséli el ezt az érzelmes, megrázó történetet, mely az utolsó oldalig fogva tartja az olvasót...” – Julia Kelly

A válása után Fiona új életet akar kezdeni: visszatér gyerekkori otthonába, ahol szeretett nagybátyja, Tad, a híres író élt és alkotott. A hatalmas udvarházban – amelyről az a hír járja a városban, hogy kísértetek lakják – semmi sem változott az évtizedek során. Ezért Fiona úgy dönt, felújíttatja a nagyon rossz állapotban lévő épületet.

Rendrakás közben egy titokzatos könyvre bukkan a házi könyvtár egy rejtett zugában. A regény felkelti a figyelmét, és az első pár oldal után teljesen magába szippantja. A megrendítő családi sagában a szerelemé, a veszteségé, az árulásé a főszerep, ráadásul Fiona legnagyobb megdöbbenésére a saját múltjára ismer a lapokon kibontakozó történetben. De ahogy a fikció és a valóság közötti határok elmosódnak, Fionában felmerül a kérdés: vajon az igazi titok az ősi udvarház falai között rejlik, vagy egy olyan könyv lapjain, amely mintha szándékosan választotta volna őt olvasójául?

,,– Azt hiszed, ismered ezt a házat – vág a szavamba. Remeg az orrcimpája. – Nagyon biztos voltál benne, hogy már mindent tudsz, amit tudni lehet róla. Nos, most itt leszel egyes-egyedül, és akkor talán végre megérted.

Sarkon fordul, hogy távozzon. Csupa libabőr vagyok, ahogy a hideg végigfut a hátamon. Utánamegyek.

– Mit értek meg, anyu? - kérdezem.

Megfordul, rám néz, és nagyot sóhajt. Űzött a tekintete.

– A múlt visszaköszön, Fiona. Őszintén remélem, hogy tudod, mit csinálsz.”

Fordította

Weisz Böbe

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kelly Rimmer: The Story Keeper

MIRA, Toronto, 2026

Első kiadás

Copyright © 2026 by Lantana Management PTY Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Alex Ross

Szerzőfotó © Bree Baine

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978-963-604-832-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény fikció. A nevek, szereplők, helyek, események
a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság
valós személyekkel, történésekkel pusztán a véletlen műve.

1. FEJEZET

Fiona

AUSZTRÁLIA, ÚJ-DÉL-WALES

2010. MÁJUS

Tad bácsikám folyton azt mondogatta, hogy a könyvek bizonyos mintázatokat követnek – műfajtól függetlenül közös bennük a ritmus. Minden történetnek van eleje, közepe és vége, és ezek során bizonyos lendületváltások következnek be, amelyeket az olvasók felismernek: lazul és sűrűsödik a cselekmény, tetőpontjára ér, elsötétül. Időnként érzékeljük a fordulópont közeledtét – tudat alatt felismerünk bizonyos feszültségnövekedést, még akkor is, ha nem tudjuk megmagyarázni, miért. Tad úgy vélte, az élet is ilyen, és ennek a kijelentésnek a bölcsességét sohasem éreztem olyan erősen, mint idén.

Ahogy közeledem Wurimbirra felé, először a pálmafákat pillantom meg a távolban, és jókora integető leveleik láttán máris ellazul a vállam, enyhül a szorongás, amelyet túl régóta cipelek. Azt hittem, izgalommal tölt el, hogy ma visszatérek, de amikor bekanyarodom az autóval, és áthajtok a kapu betonoszlopai között, majd rá a kör alakú felhajtóra, az érzés, amely hullámként zúdul rám, inkább megkönnyebbülésnek hat. Több mint harminc év telt el azóta, hogy itt laktam, de valamiért mindig ez a hely jut az eszembe, amikor meghallom azt a szót, hogy otthon.

Leparkolok az ajtó előtt, és felnézek a kúria homlokzatára. Wurimbirra 1886-ban épült a korra jellemző díszítményes viktoriánus stílusban – az emeleten nyolc tágas szoba kapott helyet, a földszinten pedig öt különböző helyiség, köztük egy elegáns bálterem. A vakolt téglafalakon stukkók; egykor élénkbézsre festették, amely mára kopottas szürkévé halványult, és helyenként vörösesbarna porfoltok pettyezik. Mindkét szintet veranda öleli körül; a felsőn oszlopok, konzolok és balusztrádok. Akárcsak a ház belső tereinek jelentős részén, ezek a kinti öntöttvas díszítőelemek is egykor bíborvörös színben pompáztak, mára azonban a festék felhólyagosodott, és itt-ott lepattogzott. A megmaradt festékréteget barnás rozsda eszi – az alvadt vér színéhez hasonlít.

Az ablakok piszkosak. Sűrű pókhálók ülnek a felületek közti résekben az egész homlokzaton. Mivel elég jól ismerem a házat, ez azonnal elárulja, hogy csúnyán elszaporodtak a pókok. Azok a kis szürkésbarna ízeltlábúak nem jelentenek veszélyt az emberre, de Tad bácsi mindig azt mondta, vonzzák a fekete özvegyeket – a világ egyik legveszélyesebb mérges pókfaját – és a vadászpókokat, amelyek nem ártalmasak az emberre, de nagyok és szőrösek, és elég rájuk gondolnom, máris borzongok a viszolygástól. El is határozom, hogy azonnal körbetelefonálok, hátha találok kártevőirtó szakembert.

Kertészt is kellene hívnom, de látom, hogy menthetetlen, ami a kertből megmaradt, legalábbis itt, az épület előtti részen. Annak idején mindegyik ágyás ápolt virágmozaikokból és gondosan formázott bokrokból állt. A nagybátyám halálát követő tízévnyi szárazság és elhanyagoltság után csak a sűrű gyomok közül kikandikáló karók maradtak épen.

A jeges szél mintha átfújna a kabátomon, amikor kiszállok az autóból, kezemben a vaskos kulcscsomóval, amelyet az unokatestvérem, Jon adott tegnap este. Eredetileg úgy volt, hogy ő is velem tart ma, részben azért, mert ez nagy nap számomra, és ő nemcsak az unokatestvérem, hanem a legjobb barátom is. De gyakorlati megfontolások is várnak rám, amelyek őt is érintik. Először is, a ház még mindig tele van az apja holmijával, és Jon ezeket is eladta nekem az ingatlannal együtt. Mindketten tudtuk, hogy az adásvétel véglegesítése környékén még egyszer, utoljára bejárja a helyet, hogy magához vegye mindazt, amit szeretne megtartani. Ezért lepett meg, amikor váratlanul megjelent és közölte, hogy ma mégsem csatlakozik hozzám.

– Lelki támaszként veled akartam menni, és sajnálom, hogy rád hagyom a takarítást, de hogy őszinte legyek, Fi, úgysem lettem volna nagy segítség azzal a kevés időmmel, amit rá tudnék szánni, és tényleg semmi nem kell a házból – magyarázkodott. – Talán kérdezd meg anyukádat, tudna-e segíteni apu papírjainak szortírozásában, de ami a többit illeti, dobj ki mindent, amit nem szeretnél megtartani. Előrehozták a határidőmet, és rengeteg munkám maradt, sajnos ez van. – Jon regényíró, mint Tad bácsi volt, és hozzá hasonlóan nála is a munka az első. Persze megértem, még akkor is, ha a szívem mélyén csalódást érzek, amiért nincs itt.

Azzal vigasztalom magam, hogy van abban valami sorsszerű, hogy ma egyedül vagyok. A saját lábamon állok, huszonöt év után most először nézek szembe a jövővel egyedülálló nőként. Ez az igazi függetlenség pillanata. Ehhez bátorság kell, önállóság, nem duzzoghatok csak azért, mert az unokatestvéremnek is van saját élete.

Eltűnődöm, vajon mit mondana Tad bácsi, ha látná, hogy felmegyek a betonlépcsőn, át a verandán, és most én nyitom ki a kétszárnyú ajtót az ő kulcsával. Gyanítom, elégedetten nyugtázná, hogy újra laknak a házban, de inkább izgulna és idegeskedne, hogy felújításkor esetleg változtatnék itt-ott az épületen.

– Megóvom, Tad – mormolom, miközben a zárba illesztem a viharvert sárgaréz kulcsot. – Vigyázok az otthonodra, megígérem. Nálam jobban senki sem szereti ezt a helyet.

Lehetséges, hogy az egész életem ehhez a pillanathoz vezetett. Már a diploma és a több évtizedet felölelő állagmegóvó építészi karrierem előtt is arról álmodtam, hogy helyreállítom Wurimbirrát – ami azt illeti, épp ez az épület inspirált, hogy ezt a pályát válasszam. A múltban már terveztem felújításokat: a szerkezet teljes visszabontását, hogy csak a homlokzat maradjon meg, és projekteket vezettem, ahol komplex szárnyakat toldottak az épülethez, vagy teljesen átalakították az elrendezést. Ez nem olyan projekt lesz. A részleteket még nem dolgoztam ki, de a végső célt már tudom: le akarom hántani róla az elhanyagoltság miatt és az eltelt évek alatt rárakódott rétegeket, hogy kiemeljem ennek a figyelemre méltó épületnek az eredeti karakterét.

Amint belököm az ajtót, a zsanér éles nyikorgással tiltakozik, és ez a baljós hang már-már megijeszt. Ha anyu itt lenne, azt gondolná, hogy ez a nyugtalanító hang rossz ómen. Szerencsére anyu nincs itt, és nemcsak a kísértetiesen csikorgó ajtó miatt – hanem azért is, mert ez a probléma másik napra való, az ajtó zsanérját egy kis olajozással könnyen helyre lehet hozni. Majd később veszek spray-t is, amikor bemegyek a városba beszerezni mindazt, amire még szükségem van ahhoz, hogy a ház mielőbb lakható legyen.

Mély lélegzetet veszek, belépek, és széles mosollyal az arcomon körülnézek. Hatalmas, háromszoros szélességű lépcsősor vezet az emeletre közvetlenül az ajtóval szemben, a lépcső tetején még ott az állóóra. Amióta az eszemet tudom, mindig ott volt a helye. 1887-ben kapták ajándékba az eredeti tulajdonosok. A szalon a halltól balra van, az elegáns ebédlő pedig jobbra, és hosszú, sötét folyosó vezet vízszintesen közvetlenül a lépcső mögött. Fölöttem jókora csillár függ – valószínűleg lenyűgöző darab rejlik az évszázados por alatt, de semmi haszna, mivel már a hetvenes évek óta nem működött.

És ezzel el is értem a ház központi problémájához – a karbantartás hiányához, és nemcsak azóta, hogy Tad 1999-ben elhunyt, hanem az azt megelőző évtizedekben is. A nagybátyám zseniális ember volt, és büszke Wurimbirra grandiózus léptékére. Az élet nagyon jól bánt vele, és rengeteg pénze volt. Valamilyen általam ismeretlen okból mintha nem érdekelte volna a ház karbantartása úgy, ahogy kellett volna, leszámítva a bámulatos díszkerteket, amelyek az örömei és büszkeségei voltak. Minden héten órákat töltött ott, kézzel csipkedett le minden egyes rossz helyre nőtt hajtást, megnyírta a sövényt, amint egy kósza ág jelent meg, és habozás nélkül kertészeket hívott, ha az időbeosztása vagy az egyhektáros blokk kiterjedése miatt nem tudta egyedül ellátni a feladatokat.

Sosem értettem, hogy amikor a házról volt szó, és felvetettem, hogy le kellene cserélni a zsindelyeket a tetőn, vagy érdemes lenne légkondicionálót beszereltetni, miért reagált úgy, mintha azzal fenyegettem volna, hogy ledózeroltatok mindent. Feltételezem, hálásnak kellene lennem, hogy 1957-ben legalább a ház belső falait átfestette, ezért odabent nincs ólomtartalmú felület. Az „új” festék persze rettenetes állapotban van, de legalább nem veszélyes az egészségre.

Ledobom a kulcsokat a lépcsőt közrefogó, összeillő két konzolasztal egyikére, és hátrahőkölök a felröppenő porfelhő elől. Jon tegnap este figyelmeztetett, hogy a házra biztosan ráfér egy alapos takarítás.

– Rég nem jártam bent – szabadkozott. – Ne haragudj.

– Nincs miért bocsánatot kérned – mondtam. – Apád halála hatalmas sokk volt, logikus, hogy…

– Nem ezért kérek bocsánatot. – Jon képzelete jóval élénkebb, mint az enyém, és már gyerekként is mindenféle rémálom kiváltója volt az apja impozáns házának különös volta. Láttam már ezt az űzöttséget, gyötrődést az unokatestvérem szemében. – Kérlek, kérlek, vigyázz magadra! Rátermett vagy, és zseniális, és tudod, mit csinálsz. De rózsaszín szemüveget viselsz, amikor erről a házról van szó, és…

– Nem kísértetház, Jon – mondom. Ha a hangom kimértebb volt, mint szerettem volna, valószínűleg azért, mert csalódtam, hogy Jon mégsem tart velem.

– Az agyam logikus fele tudja, hogy igazad van – magyarázza, és szomorúan rám mosolyog. – De apu mindig azt mondta, nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél. És Fi, el kell ismerned, hogy elég sok a zörgés a Wurimbirráról keringő történetekben.

– Naná, hogy Tad ezt mondaná – nevettem. – Épp ő volt az, aki a harasztot zörgette!

Tad bácsi természeténél fogva és szakmáját tekintve is nagy történetmesélő volt, és imádott szövevényes históriákat kitalálni a „kísértetekről”, akikkel Wurimbirrán osztozott. Rengeteg kísértetről… Egyetlen rosszindulatú sem akadt közöttük, legalábbis Tad történeteiben nem. Nagy eséllyel én voltam a történelem során az első gyerek, aki abban a hitben nőtt fel, hogy kísértetházban lakik, és lelkesedéssel töltötte el ennek izgalma. Gyerekként reménykedtem és imádkoztam, hogy találkozzam Tad egyik kísértetével. Csak amikor idősebb lettem, akkor tudtam meg, hogy egyéb történetek is keringenek ezen a környéken – a kúria sötét múltjáról, a birtokon kóborló szellemekről, amelyek itt rekedtek az elképzelhetetlen igazságtalanságok és fel nem dolgozott fájdalmak miatt. Mindezek mögött rettenetes igazság húzódott – pár évvel a ház megépülése előtt valami felfoghatatlan történt a meglévő ingatlant körbekerítő, alacsony betonfal túloldalán. De még így sem hiszek a kísértetekben, és jobbára azért, mert tizenhat évig laktam itt, és ez alatt az idő alatt mindig biztonságban éreztem magam, és szeretet vett körül.

Először a szalonba megyek. Sötét van bent, csupán a bársonyfüggöny alján lévő nyugtalanító függőleges szakadásokon szűrődik be némi fény. Néhány másodpercig tűnődöm csak ezeken a szakadásokon, mert a levegő annyira poros, hogy minden lélegzetvétellel érzem az ízét, ahogy a pézsma és a rothadás szagát is. Mivel vidéken nőttem fel, nagyon jól ismerem ezt a szagot. Patkányok és egerek lephették el a házat az évek során.

Az ablaksorhoz megyek, és széthúzom a függönyöket mind a hat osztott üvegű ablakon. Az alsó panelt feltolom, hogy friss levegőt engedjek be, és amint beárad a fény, a tekintetem körbevándorol a helyiségen, és boldogan felsóhajtok, amikor sorra veszem a legjobb tulajdonságait. Imádom a házban a mennyezeti lemezborítást, és itt van a hat csillár egyike – kisebb, mint a hallban lévő, és rendesen működött, amikor legutóbb használtam, de ugyanolyan poros. A sötétbarna díszléc fölött a fal halvány krémszínű, de alatta ugyanaz az ismerős karmazsin árnyalat van, amely végigvonul szinte az egész házon. Egyetlen helyiségnek van teljesen más színvilága, Tad bácsi dolgozószobájának, ahol a fal alsó felét gyönyörű lombzöldre festették.

Elképesztően drámai hatást kelt a szalon, amelyet ismerős tárgyak tesznek otthonossá. A több száz könyv, a többsége az enyém és anyué, még mindig ott sorakozik a négy magas, beépített könyvespolcon. Anyu a születésem előtt megözvegyült, még otthon, Kaliforniában, ahol Tad bácsival a gyerekkorukat töltötték. A bácsikám azért hozta ide, az új otthonába, hogy a húga felépüljön a sokkból, de anyu már sosem ment haza, hanem itt éltünk egészen addig, mígnem 1976-ban feleségül ment Alanhez. Taddel egy fedél alatt élve akaratlanul is könyvmolyokká váltunk, Alan lakása pedig Wurimbirrához képest aprócska, ezért amikor elköltöztünk, a gyűjteményünk nagy részét hátrahagytuk.

A helyiségben mindenfelé antik bútorok állnak – egy kerek asztal hozzá illő fából készült székekkel, továbbá karosszékek, kényelmesek és kevésbé kényelmesek egyaránt, némelyik a kis dohányzóasztalok valamelyike mellett, mások gondosan elhelyezve az óriási kandalló közelében. Emlékszem, hogyan néztek ki régen ezek a székek: a falakhoz illő mélyvörös árnyalatban sorakoztak egymás mellett, aminek némi zöld, tengerészkék és bézs adott kontrasztot, de akadtak köztük virágmintás darabok is. Végighúzom az ujjamat egy viseltes kárpitozott karosszék tetején, és a fejemet ingatom, amikor meglátom az ujjbegyemen a koszt. A bútorok most mind barnák, mert mint itt szinte mindent, vastag porréteg borítja azokat is.

Reméltem, hogy Jon legalább letakarta a kárpitozott bútorokat, különösen azért, mert rettenetes volt az időjárás azóta, hogy a kúria üres. Mint a legtöbb ebben a korszakban épült ház, ez is huzatos – a fa ablakkeretek itt-ott kiszáradtak és összezsugorodtak, és szinte mindenütt elkoptak, míg a díszes szellőzők, amelyeket eredetileg a légmozgás elősegítésére terveztek, most a pornak és a rovaroknak biztosítanak szabad utat minden szobába. Az ezredfordulós aszály 2001-ben kezdődött, és tíz kegyetlen éven át tartott – csupán az utóbbi pár hónapban enyhült. A vidéken átvonuló homokviharok időnként akár napokra is porba fojthatták ezt a házat azok alatt az évek alatt, míg üresen állt.

Mindez helyrehozható. Ha a kárpit foltos, le lehet cserélni – a bútor vázszerkezete attól még jó. És ha a ház többi része is ennyire poros, akkor kész gyötrelem lesz kitakarítani, de ezt a hatalmas régi házat mindig is gyötrelmes lesz takarítani, és eleve arra számítottam, hogy az első pár hónapban különösen kihívásokkal teli lesz itt az élet. Élvezem a sikálást, a söprést, de ha megelégelem, akkor takarítóbrigádot hívok.

Kimegyek a szalonból, átvágok a hallon, és a túloldalon kitárom a bálterem kétszárnyú ajtaját. A függönyök itt sokkal jobb állapotban vannak, mint a szalonban, de nincsenek összehúzva, ezért kilátok a messzire nyúló hátsó kertre, el egészen a végében megbúvó kis magántemetőig. A ház első lakóit és néhány leszármazottjukat itt helyezték végső nyugalomra az előző századforduló környékén.

A hajdani lenyűgöző díszkert ma kész káosz – kiszáradt és elburjánzott fák kuszasága, indák, bozótok és gyom egyvelege. Még az előkertnél is rosszabb állapotban van. Idővel megtalálom a módját, hogy helyreállítsam a kertek szépségét, de egyelőre már-már megkönnyebbülés, hogy Tad nincs itt, hogy lássa, mi lett hőn szeretett oázisából.

A bálterem jobbára üres, leszámítva a mindenhol jelen lévő port a padlón és a hajdan fényes zongorát a sarokban. Itt is álltak karosszékek, de száműztük őket, hogy helyet csináljunk a száznyolcvan műanyag széknek Tad búcsúztatására. A bérelt székeket magukkal vitték az étkeztetők a nap végén, és ezek szerint Jon nem állította vissza a helyiség eredeti állapotát.

A hiányzó karosszékeket az elegáns ebédlőben találom meg a huszonnégy fős asztal körül, amelyen ott sorakoznak a virágkosarak és vázák, pont úgy, ahogyan a búcsúztató napján. Akkoriban az asztal tele volt fehér és krémszínű virágkölteményekkel, amelyeket Tad népes rajongótábora és a kiadók munkatársai küldtek szerte a világból, ünnepelve nagybátyám hosszú életét és illusztris karrierjét. Az elmúlt évtizedben a virágkosarak elszáradtak, és a vázák alját is száraz, barna lepedék fedi, az elrohadt virágszárak utolsó maradványa, és drót áll ki a virágkötészeti habból. Kézbe veszek egy kártyát, amely az egyik nagyobb vázából esett le az asztalra. Tad első ügynöke, Elsie Rins egy héttel Tad előtt hunyt el, ezért a másik ügynöke, egyben a nő lánya, Rita nem tudott eljönni a temetésre.

Kedves Jon, Ginny és tisztelt rokonság!

Micsoda ember, micsoda veszteség a világnak! Nagyon sajnálom, hogy nem lehetek veletek a mai napon, hogy együtt adózzunk tisztelettel a mi zseniális Tadünk élete előtt.

Mélységes szeretettel és együttérzéssel,

Rita és a Rins Literary csapata

Csípik a könnyek a szememet, miközben elolvasom Rita megható szavait a nagybátyámról. A búcsúztató egy olyan férfit ünnepelt, akit szerte a világon csodáltak és tiszteltek, és a jól megélt életet testesítette meg. Lehet, hogy az unokatestvérem azt gondolja, semmit nem akar megtartani ebből a házból, de talán nem emlékszik ezekre a kártyákra.

Jól ismertem Jon viharos kapcsolatát Wurimbirrával. Talán eddig alábecsültem, valójában mennyire volt viharos, különösen azután, hogy az apja itt halt meg, mert kezdem gyanítani, hogy unokatestvérem a búcsúztató óta be sem tette ide a lábát. Nem csoda, ha kerülte a kérdést, valahányszor a házról érdeklődtem. Egészen pár évvel ezelőttig Daph nagynéném innen nem messze lakott, és Jon évente többször is meglátogatta a feleségével, Ilonával. Mindig azt feltételeztem, hogy olyankor Wurimbirrába is eljöttek körülnézni.

Valószínűleg ez rég feltűnt volna, ha nem járnék én is ritkán errefelé. Anyu még mindig a közelben lakik, de Tad halálával valami megváltozott a kapcsolatunkban. A bácsikám afféle mágneses erőként hatott, évente többször is összehozta a családot, de amióta nincs köztünk, ez sokkal nehezebb lett. Tad halála után anyu és Alan pár évig még eljött hozzánk Waverlybe, hogy velem, a férjemmel és a lányainkkal töltsék a karácsonyt. De hosszú az út, és mindig nehezen oldották meg, hogy egy-két napnál tovább otthagyják a gazdaságot, különösen a bozóttüzes időszakban. Anyu időnként felvetette, hogy mi menjünk hozzájuk a farmra, de ez mindig elég lagymatag kérés volt. Azzal indokolta, hogy nem akar a terhünkre lenni. Vagy azt hangoztatta, megérti, ha nem sikerül megoldanunk. És igazság szerint az idő nagy részében könnyebb volt ráhagyni. Az mondani, hogy elnézést, túl sok ez így, de hamarosan meglátogatjuk. Anyu felutazott a városba a lányok gimnáziumi bizonyítványosztására és az én ötvenedik születésnapi partimra is, de szerintem már öt vagy hat éve nem ünnepeljük együtt a karácsonyt.

Megszólal a zsebemben a telefon, és ijedtemben a szívemhez kapok a váratlan hangra. Még mobilom sem volt, amikor legutóbb itt jártam 2000-ben – nem voltam hajlandó megadni magamat ennek a trendnek, amit akkoriban még múló hóbortnak tartottam. Emlékszem, hogy a többi vendég nem talált térerőt aznap, de reméltem, hogy az azóta eltelt évtizedben sokat javult a lefedettség. Ám Ausztrália belsőbb területein még mindig kiszámíthatatlan a mobilszolgáltatás, ezért megkönnyebbülésként ér, hogy a mobilom működni fog, míg várom, hogy visszakössék a vonalas telefont.

– Szia, Caitlin – üdvözlöm az idősebb lányomat. – Találd ki, hol vagyok!

– Már meg is érkeztél? Mikor indultál? – kérdezi meglepetten.

– A villanyszerelők délután kettőkor jönnek megnézni a vezetékeket, szóval korán kellett indulnom. – Különben is alig aludtam egy szemhunyásnyit.

– Anyu… Szerintem elszúrtam – bukik ki Caitlinből. – A nagyi felhívott ma délelőtt.

– Tényleg? – kérdezem elszoruló szívvel. – Miért?

– Tudja, hogy szerda délelőttönként nincsenek óráim, ezért sokszor olyankor hív, hogy informatikai tanácsot kérjen – dünnyögi Caitlin.

Anyukám igazi műszaki analfabéta. Biztos vagyok benne, hogy Alan könyvelését is még mindig igazi főkönyvekben végzi. Évtizedeken át Tad üzleti menedzsereként és asszisztenseként dolgozott, de épp csak kezdett megbarátkozni az e-mailezéssel, amikor a nagybátyám 1999-ben meghalt.

– Szerintem csak kifogás, hogy beszélhessen velem, hogy őszinte legyek. Pár hete azon gondolkodott, hogy szerez „egy internetet”. Ma meg arról akart beszélni, hogyan lehet rádiót hallgatni „fájpodon”. De…

– Mondd, hogy nem említetted…

– Nézd, anyu, ez vicces, mert fel sem merült bennem, hogy te nem említetted a nagyinak, hogy megvetted a bátyja házát, odaköltözöl, és csak öt percre laksz majd tőle – mondja Caitlin panaszosan. – Elmagyaráztam neki az iPod működését, és felajánlottam, hogy segítek a választásban, amikor legközelebb a városban jár, de hozzátettem: „vagy anyu bevihet Forbesba vásárolni, most, hogy közel fog lakni hozzád”. Képzeld el a meglepetésemet, amikor fogalma sem volt, miről beszélek.

– Minden nagyon gyorsan történt – mondom erőtlenül.

– Komolyan, anyu…

– Pedig igaz! Jon csak három hete bólintott rá, hogy eladja nekem a házat, és már itt vagyok!

– Nem volt egy perced sem az utóbbi huszonegy napban, hogy felhívd? Tényleg?

– Talán egy kicsit kerültem a kérdést – dünnyögöm.

– Nem értelek. A nagyi biztosan nagyon magányos odakint Alannel és a gazdasági munkásokkal. Szerintem örülni fog, hogy sokkal közelebb laksz. – Összerezzenek. Caitlin habozik, mielőtt hozzátenné: – Amint túljut az első sokkon, gondolom.

– Mikor beszéltél vele?

– Alig öt perce tettem le a telefont…

Ekkor motorzúgás hallatszik a házhoz vezető út felől.

– Itt is van, Catie. Mennem kell.

– Nagyon sajnálom.

– Ne emészd magad, életem. Az én hibám, hogy nem szóltam neki előbb. Legyen szép napod.

Elköszönünk, és befejezzük a hívást, épp időben, mert már hallom is, hogy csapódik az autó ajtaja, amit hamarosan hangos kopogás követ a bejárat felől. Nagyot sóhajtva megyek, hogy kinyissam az ajtót, de összerándulok, amikor a zsanér hosszan, baljósan megnyikordul. Anyu is megrezzen, de nem tesz megjegyzést.

– Mit műveltél, Fiona? – suttogja indulatosan. – Mit műveltél?

Virginia Winslow híresen higgadt és visszafogott. Emlékeim szerint még sosem láttam dühösnek – talán azt is feltételeztem, hogy képtelen erre az érzelemre –, de most apró kezét ökölbe szorítja. Az arca kipirult, és az orrcimpája kitágult.

Néhány lépéssel távolabb áll az ajtótól, a széles veranda közepén, a szokásos szövetnadrágjában és gombbal záródó mintás blúzában. Annyi a különbség, hogy most a hideg szél miatt egy kötött mellényt is magára kapott. Anyám sűrű haja ősz, pontosabban acélszürke, és amióta az eszemet tudom, ugyanazt a rövid frizurát hordja. Nyolcvanéves, de mindig sokkal fiatalabbnak tűnt a koránál. Elhárítja a bókokat, hogy milyen „szépen” öregszik, a jó géneknek és az Oil of Olay mindennapos használatának tulajdonítva arca frissességét. Megpróbáltam ugyanazt a bőrápolási rutint követni, de nem látom, hogy nálam is ilyen hatékony lenne. Apámat nem ismertem, sőt még fotót sem láttam róla, de feltételezem, hogy tőle örököltem a meglehetősen átlagos bőrömet.

– Gyere be – mondom óvatosan, és ellépek az ajtóból, hogy anyu bejöhessen.

Fájdalom és rémület suhan át az arcán, amikor körülnéz a hallban. Ekkor eszembe jut a nap, amikor Tad bácsi búcsúztatóját tartottuk a bálteremben, mert ez volt a logikus döntés, de anyám minden tőle telhetőt megtett, hogy másik helyszínen legyen a szertartás, olyannyira, hogy végül Jonnak a sarkára kellett állnia a kérdésben. Anyu bármennyire utálja is ezt a házat, Tad imádta, és ennél alkalmasabb helyszínen nem is ünnepelhettük volna az életét.

De már akkoriban is értettem, mi zaklatja fel anyut. Ő találta holtan a nagybátyámat másnap reggel az ágyában. Ráadásul már azelőtt sem rajongott Wurimbirráért, hogy rátalált a testvére holttestére. Anyu gyerekkoromban is folyton összerezzent, valahányszor megnyikordult a padló, és a szél megzörgette az ablakot.

Aztán arra érkezett szilveszter másnapján, hogy a testvére éjjel, álmában elhunyt… Elképzelni sem tudom, milyen nyomasztó lehet ez az emlék.

A válla megroskad, egy lépést hátrál a lépcső felé.

– Tad a saját lányaként bánt veled – mondja a fejét ingatva. – Elárasztott a szeretetével, nagylelkűségével és gondoskodásával. Annyi mindent tett érted, és csak egy dolgot kért tőled és Jontól, de ti még azt sem tartjátok tiszteletben.

– Ugyan, anyu, már hogy hanyagolta volna el Jon örökre ezt a helyet! Törvény kötelezi…

– Azt hiszed, ismered ezt a házat – vág a szavamba. Remeg az orrcimpája. – Nagyon biztos voltál benne, hogy már mindent tudsz, amit tudni lehet róla. Nos, most itt leszel egyes-egyedül, és akkor talán végre megérted.

Sarkon fordul, hogy távozzon. Csupa libabőr vagyok, ahogy a hideg végigfut a hátamon. Utánamegyek.

– Mit értek meg, anyu? – kérdezem.

Megfordul, rám néz, és nagyot sóhajt. Űzött a tekintete.

– A múlt visszaköszön, Fiona. Őszintén remélem, hogy tudod, mit csinálsz.