CASSY BLACKSMITH

TE LESZEL A

KÖVETKEZŐ

2022

Copyright © Cassy Blacksmith, 2022

A könyv és részleteinek másolása, kinyomtatása, bármilyen formában történő sokszorosítása, vagy egyéb formátumú terjesztése csak a szerző írásos engedélyével lehetséges. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978-615-01-4190-9

A szerző elérhetőségei:

https://www.facebook.com/cassyblacksmith

cassyblacksmith@gmail.com

www.cassyblacksmith.com

Korrektúra: Kovács Sándor

Borítókép © Shutterstock

Minden jog fenntartva!

OLVASÓI VÉLEMÉNYEK

„A könyv komoly érzelmi hullámokat vert bennem, ugyanis maga az alap történetet is rendkívül érdekesnek találtam. Hogy miért? Igen egyszerű. Sok könyvet olvastam már, amikor a romantikát szerették volna összemixelni a bűnüggyel, a gyilkossággal vagy ezekhez hasonló kategóriákkal, azonban az eredmény majdhogynem mindig ugyan az lett: egy nagy katyvasz, egy olyan valami, aminek se füle, se farka. Tetszett, ahogyan a libabőr futkosott a hátamon egy-egy hátborzongató jelenet, részlet közepette. Tetszett a karakterek alapos megalkotása. Összességében a „Te leszel a következő” című könyv az a sztori, amit bármikor és bárhol újra szívesen elolvasnék.” — _hrolia_

„Egyszerűen imádtam minden sorát, egyáltalán nem számítottam a végkifejletre. Ez az egyik legjobb történet, amit olvastam. Hihetetlenül izgalmas, nem bírtam abbahagyni az olvasást, a szereplők is közel kerültek hozzám.” — Kisfaludy Fanni

„Nagyon örülök, hogy rátaláltam Cassy Blacksmith írásaira. Rendszeres olvasója vagyok a blogjának. Különleges leírásaival, izgalmas, fordulatokban gazdag történeteivel mindig elvarázsol.” — Fekete Annamária

„Lebilincselő, vérszomjas olvasmány, ami bebizonyítja, hogy a magyar piacon is vannak tehetséges írók. Kötelezően írnám fel minden olvasónak, aki szereti a misztikus történeteket!” — Vancsó Bogi

Neked,

még ha nem is szeretsz olvasni ♥

„Észrevettem, hogy mennél mélyebb kételyek gyötrik az embert, annál szívósabban ragaszkodik az értelem csalóka fényéhez, mert abban bízik, hogy megvilágítja mindazt, amit érzései összezavartak és elhomályosítottak.”

Alberto Moravia – A megvetés

1. fejezet

GYILKOSSÁG BATON ROUGE-BAN – holtan találtak egy tizenkilenc éves fiút az egyetem könyvtárában. a nyomozó hatóság szemtanúkat keres.

– Apa, ez aztán hervasztó! – dünnyögtem és a táskám mélyére rejtettem a Baton Rouge Post egy héttel ezelőtti számát.

Apám úgy tervezte, hogy az összegyűjtött újságokkal megpróbál kedvelt csinálni a környékre való költözéssel, de csak rontott a helyzeten.

– Ez az újság nem szól másról, csak gyilkosságról, eltűnt emberekről és a hurrikánszezonra vonatkozó óvintézkedésekről!

Apu az alsó ajkát szívogatta.

– Hazel, ne várj csodát – mondta szelíden. – Ez a hely még mindig jobb, mint Los Angeles.

– A környéken több az akció, mint egy Tom Clancy könyvben – forgattam meg a szememet, arra gondolva, mennyire vártam, hogy az egyik legdélebbi állam fantomvárosába vackoljuk be magunkat, ami a legtöbb térképről hiányzik, és ahol remélhetőleg soha nem történik semmi.

Apa erre megkukult, naná, hogy nem tudott semmit sem mondani. Totál letekertem az ablakot, az iPodomon Linkin Parkot bömböltettem, miközben hagytam, hogy a szél arcomba csapja hosszú hajamat.

Ha az ember szülei elválnak, abban mindig van valami szívás. Nem elég, hogy az egész életem fenekestül felfordult, és hogy a válás után az ősök végérvényesen megutálták egymást, de elhatározták, hogy két különböző államba menekülnek. Mindegy, hová, csak jó messzire legyenek egymástól.

Anyám megcsalta apámat. Reméltem, hogy kibírják a középiskola végéig, amikor elmegyek egyetemre és csöppet sem érdekelt, hogyan rendezik le maguk között az ügyet. De aztán anyám kitalálta, hogy nem hajlandó tovább titkolni az érzéseit sem előttünk, sem a rajongói előtt, így végül ő tette fel az i-re a pontot.

Apu nem csinált nagy ügyet belőle – legalábbis ezt mutatta mások felé. Kinézett magának egy helyet, ami a lehető legmesszebbre esett a hollywoodi csillogástól, és alig egy hónap alatt lezárta az életét Los Angelesben. A szüleim eladták a közös otthonunkat, megosztották a vagyont, aztán ki-ki ment a saját útjára.

Jelen tények ismeretében azt mondanám, hogy a válás mindennapos és sima ügy. Kivéve akkor, ha az ember anyja befutott színésznő.

Anya hivatásának hála mindannyian a középpontba kerültünk: a kíváncsiskodó rajongók, pimasz paparazzik folyamatos kereszttüzében álltunk. A filmszakmával járó felhajtás csak anyának jelentett szórakozást, apám hamar megelégelte a rivaldafény sötét oldalát, ezért otthagyta a filmstúdiót, ahol korábban vezető technikusként dolgozott, hogy átvegye nagyapám villanyszerelői vállalkozását.

A válás nemcsak azt jelentette, hogy a szüleim más államban folytatják az életüket, hanem azt is, hogy választanom kellett kettejük között.

Úgy éreztem magam, mint egy játékmackó, amit a céllövölde legmagasabb és legelérhetetlenebb részére lógattak, és minden játékos megpróbált ügyeskedni, hogy engem elnyerjen.

Anyám megesküdött, hogy kapok egy saját kocsit és kifizeti nekem az egyetemet bárhová is akarnék menni – jóllehet ehhez újdonsült pasijának volt némi köze, aki dúskált a milliókban. Burnett – még a neve is olyan utálatosan hangzott, mint egy gyorséttermi menüé – egy ötcsillagos hotelkomplexumot vezetett Hawaii-on.

Apa megígérte, hogy lehet külön szobám és fürdőm, és nem szól bele az életembe, ahogyan korábban anyám tette, amikor még azt is meg kellett fontolnom, kivel, s mikor lépek ki az utcára.

Mindkét ajánlatot elengedhetetlennek tartottam egy normális felnőtt élethez. De anyám mellett folytathattam volna látszatéletemet filmbemutatókkal, lesifotósokkal és hazug újságcikkekkel; vagy választhattam a könnyebbik utat. Amikor szüleim hallani akarták a végső döntést, megvontam a vállam, és amellett döntöttem, aki a szabadság mellett egyben nyugtot is ígért.

Leendő otthonunk, az alig kétezer fős kisváros a Mississippi keleti partján feküdt Louisianában. Születésem óta Santa Monicában éltünk, hozzászoktam a felhőkarcolók és luxusvillák látványához. Számomra idegennek tűnt egy olyan hely, mint Obscure Valley.

A városban összesen három tisztességes étterem, négy templom, egy közkönyvtár, egy szupermarket, egy apró kórház és – mivel erre nem nagyon járnak turisták – egyetlen motel található. Javarészt nagyobb birtokokhoz tartozó bekötőutak keresztezték a főutat, a házak korrekt távolságra épültek egymástól.

Kétfajta ház létezett itt. Vagy az utóbbi években felújított tornácos, vörös cédrusból készült zsindelyes fajta, vagy a többgenerációs, erkélyes, stukkós komplexum, amelyhez hatalmas ültetvény, legelő vagy jelentős tenyészállat-állomány tartozott. A tornácokon mindenhol ott lobogott az amerikai zászló, a kertekben rendezett sorokban virágok nyíltak, a sövényeket és a gyepet mintha polgármesteri utasításra vágták volna egyforma nagyságúra és alakúra. A kölykök az úttesten kosaraztak vagy görkoriztak, nemigen zavarta meg őket arra járó autó.

Az út Kaliforniából kisebb-nagyobb megszakításokkal három napig tartott. Apu hosszú idő óta akkor szólalt meg ismét, mikor ráhajtottunk a főutcára. Végig cédrusok, mocsári ciprusok és tölgyek szöktek a magasba, ágaikat tömött szakállbromélia fedte be.

Kihúztam a fülhallgatót, apa pedig kikapcsolta a kocsi kazettás magnóját legnagyobb örömömre. A sok közös tulajdonság ellenére apával a zenei ízlésünk merőben eltért. Míg ő imádta a hatvanas-hetvenes évek zenéjét, engem egy ilyen nótával a világból is ki lehetett üldözni.

Más apja pornóvideókat, söröskupakokat, Playboyt vagy pénzérméket gyűjtött, addig apám betegesen ragaszkodott a közel ötszáz lemezből álló gyűjteményéhez, amit csupa olyan előadók slágerei töltöttek meg, mint a Hollies, The Who, Bob Dylan vagy Johnny Cash.

Persze, apám sosem szeretett beállni a sorba.

Ahelyett, hogy nagyszüleim kérésére mérnöknek tanult volna, négy haverjával alapított egy zenekart a The Subset néven. Szentül hitték, hogy a kampuszokon alakult bandákat előszeretettel karolják fel, ezért mind Los Angelesbe költöztek szerencsét próbálni. Csakhogy nagy volt a konkurencia, a Guns N’ Roses és a Red Hot Chili Peppers mellett nehéz volt labdába rúgni.

Apámék közös kedvenc bandája a The Beatles volt, sokat heccelték azzal, hogy hasonlít Ringo Starr-ra, amit nem kifejezetten bánt. Hogy hangsúlyozza rajongását, apám mindig pilóta napszemüveget hordott, körszakállat növesztett, és fülbevalót is lövetett. Alig tizenhat volt, amikor az „I am a Beatlemaniac” feliratot a jobb alkarjára varratta. Elmondása szerint ezzel a fizimiskával bomlottak utána a csajok. Elmondása szerint így csavarta el anyám fejét is, aki a nagyapám kocsmájában segédkezett hétvégente, amikor a banda ott játszott. A Winston street-i kocsmában gyakran megfordultak feltörekvő zenészek, néhányukra fel-felfigyelt a szakma.

Anyának köszönhetően a The Subset havonta többször is fellépett, de a várt siker elmaradt. A beatzene kezdett kimenni a divatból. Sokkal inkább ennek tudható be, hogy apámból nem lett nemzetközi popsztár.

Elértük a város végét, az aszfalt eltűnt a kerekek alól, amikor apa kotorászni kezdett a kesztyűtartóban. A papírtérképet kereste, amit néhány héttel korábban szerzett be a netről. Furcsálltam, hogy anélkül nem tudja, hová megyünk, ez cseppet sem biztató egy ilyen zsebkendő méretű kisvárosban.

– Ne nyissam meg a GPS-t? – kérdeztem.

– Fölösleges. Azon nincs rajta az út, ami a házhoz vezet.

– Hogyhogy?

– A ház régóta lakatlan, a bekötőútja egy kicsit vadregényes.

Előrehajoltam, hogy segítsek neki, de a térképet sem a kesztyűtartóban, sem a táskámban nem leltem. Egy kietlen földúton zötykölődtünk, mikor egy kanyar után apa megállt az út szélén.

– Hova a fenébe lett… – Kikapcsolta a biztonsági övét, majd matatni kezdett az ülése alatt. Elpakoltam a lábam mellől a csomagjaimat, odébb söpörtem az úton elfogyasztott gyorséttermi kaják papírjait, hogy átkutassam a csomagjaink tartalmát, amikor...

BUMM!

Fémes csikorgás harsant, a kocsi megrázkódott. Olyan hirtelen történt, hogy még pislogni sem volt időm.

– Minden oké? – kérdezte apa.

A szívem bár hevesen kalapált, de bólintottam.

– Mi volt ez?

Mindketten hátranéztünk a hang irányába.

– Csak ez hiányzott! – brummogta apa, és kievickélt a kocsiból.

Egy olajzöld, világot látott Volkswagen Golf Country eleje legalább négy centire furakodott a Chargerünk lökhárítójába. Amikor apu meglátta a kárt, lekapta a fejéről a baseballsapkát és megdörzsölte a tarkóját. Az orrcimpái kitágultak, az állán egy izom rángatózott.

Meg akartam nyugtatni, de nem tudtam mit mondani. Egy méretes horpadás ékeskedett a kocsi hátulján és megsérült a fényezés is, pedig apám nagyon vigyázott a műgyűjtő vásáron beszerzett gépre.

Csak azután figyeltünk fel, ki vezette a másik autót, amikor a sofőr kiszállt és az utastérben dübörgő zene beleszántott a dobhártyánkba. A fiatal srác a tikkasztó idő ellenére fekete ruhákat viselt tornacipővel, a pólóján a SHIT HAPPENS felirat virított.

A srác lekapta napszemüvegét, és a farzsebébe rejtette. Egy pillanatra megállt, kinyújtóztatta tagjait, melyeket eddig a Golfba passzírozott. Nem számítottam rá, hogy olyan alakba botlok, aki ennyire eltér a kisvárosi slepptől. A verdája bizonyította, hogy délen is számít valamit a jó ízlés.

– Jól vannak? – A srác hangja rezonált, mintha megpengettek volna egy basszusgitárt. Ő is láthatta, hogy a figyelmetlensége miatt apám kénytelen mélyen a zsebébe nyúlni, de nem törte magát, hogy bocsánatot kérjen.

– Hogyne, csak hát a Charger – mondta kásás hangon még mindig sokkhatás alatt.

A srác megvakarta a fejét.

– Olyan hirtelen tűnt fel a kocsi a kanyarban. Nem sokan járnak errefelé. Ami azt illeti, egy madár se – nevetett fel, de amikor egyikünk sem volt vevő a viccre, a mosolya lelohadt. – Fékeztem, ahogy csak tudtam – tette hozzá látva arcunkon a bosszúságot.

Úgy tűnt, apám nem szívesen ugrana össze senkivel az új lakhelyünkön. Ettől függetlenül nem tartottam fair dolognak, hogy a szépfiú nem ajánlotta fel a kár megfizetését.

Az úton egy vészvillogókkal felszerelt régi Caprice jelent meg, egy hamisítatlan seriff kocsi, mintha a gondolataimból húztam volna elő. Gaztevőnk visszafojtott szitkozódások közepette belerúgott a Volkswagen kerekébe.

A seriff leállította a szolgálati autót, megigazgatta az övén lógó pisztolytáskát, és közelebb andalgott hozzánk. A karjai lobogtak, mint egy rongybabának, a járása arról árulkodott, hogy nemrég burkolt be egy tartalmas ebédet, amit igazolt a ruhájából áradó jambalaya szaga.

– ’Napot uraim! – köszönt délies akcentussal. – És kisasszony.

Amikor a kalapját felemelte, láttatni engedte waxolt fejét, ami megcsillant a délutáni erős napfényben. Nem az a tipikus seriff-fazon volt, akit bajusszal, sörhassal tudtam elképzelni. Nagy termetével, muszklijával és gyűrött fülével leginkább egy nyugdíjazott pankrátorra hasonlított.

Apu odalépett hozzá és kezet fogott vele. Olyan embernek nézhette, aki előbb ad igazat egy hasonkorú férfinak, mint egy suhancnak.

– A nevem Paul Darell seriff. Mi a gond? – kérdezte recsegősen a férfi, bár feltehetőleg ő is látta a körülményeket.

– Történt egy kis baleset.

Biztosra vettem, hogy apa fejében a baleset szó egyet jelent a felháborító igazságtalansággal, ami minket súlyt. Nem elég a válás, a sors megspékeli egy jókora kiadással is.

– Most költözünk a Greenwood birtokra. Ruben Clavette vagyok.

Darell szeme felcsillant, mint oly’ sok embernek, akinek apa mostanában bemutatkozott. Ez a név többet mondhatott neki annál, hogy mi vagyunk az új lakók, feltéve, ha itt Louisianában is olvasnak bulvárt. A sajtó az elmúlt hetekben rengeteget csámcsogott a váláson. Legfőképpen aziránt érdeklődtek, apám és én hogyan boldogulunk ezután, mintha anyám nélkül ez lehetetlen lenne.

Darell hátravetette a fejét, hogy a kalapja karimája alól jól szemügyre vegyen minket magának.

– Ön nyitja azt a villanyszerelési szaküzletet, ugye? – Tekintete először apám tetoválására, majd keresztalakú fülbevalójára ugrott. Az arca totál kifejezéstelen maradt. – A Jackson Roadon?

– Pontosan. Ő itt a lányom, Hazel – mutatott apa felém. Egy kedves mosolyt eresztettem el a férfinak.

Beletartott egy kis időbe, mire a seriff szája széle megrándult.

– Nocsak, kit fúj ide a szél... – Sosem tudtuk meg, mit akar ez jelenteni, mert a seriff arról kezdett el regélni, hogy a legjobbkor vásároltuk meg az ingatlant, mert mostanában nagyon sok befektető érkezik a városba. Azt mondta, meglátjuk, milyen kedves kis közösség ez, mindenki örömmel fogad minket.

A srác tekintete másról árulkodott. Mintha nem dobná fel a hír, hogy a Greenwood birtokra költözünk. Reméltem, hogy kisvárosban azért jobb élni, mert itt nem bámulnak folyton az emberek, mintha csak egy friss hús lennék, amit újonnan pakoltak ki a csemegepultra. Új életet akartam kezdeni, ahol normális esélyekkel indulhatok.

Darell seriff a srác felé fordult, aki védekezően összefonta karjait maga előtt.

– Gail, nem feledkeztem meg rólad. Mit műveltél?

Nem számított jó jelnek, hogy a rendbeli név szerint ismerte őt. Egyszerűen írhattam volna a kisváros javára, de inkább arra gyanakodtam, hogy többször meggyűlt a baja a hatóságokkal.

– Későn vettem észre a kocsit a kanyarban – tárta szét a karját.

– A sérülés mértékétől egyértelműen látszik, hogy nem a megengedett sebességgel hajtottál.

Apám halványan elmosolyodott. A csatában nyerésre álltunk.

– Már nem tudtam megállni.

– Ez esetben, neked kell fizetned a károkat – csóválta meg a fejét a seriff, mint aki pontosan tudta, hogy ez lesz a vége.

– Éppenséggel, én sem a legjobb helyen parkoltam… – habogta erre apu, de nem vitte túlzásba a tiltakozást.

– Nem akarjuk, hogy az első napjukon megutálják a városunkat, igaz-e? – Darell vigyorgott, Gail gúnyosan rámosolygott a seriffre. Amolyan szívjál-gázt nézéssel párosítva.

– Hogyne – szűrte Gail a fogai között.

– Hívjunk egy vontatót? – kérdezte Darell.

– Fölösleges – intett apa. – Csak egy horpadás.

Azért a horpadásnál egy kicsit több volt. A seriff vetett egy rosszalló pillantást az autónkra, amikor a szolgálati kocsiban a magnó felrecsegett. Darell odatrappolt és a szájához emelte a kütyüt.

– Itt Darell – szólt bele, mire a magnó újból sistergett. – Mondja, Etta.

A válaszként érkező női hangot tisztán hallottuk.

– Seriff, most szóltak be a megyeiek, hogy azonnal a segítségét kérik.

– Mi történt? – csikorogta vissza unottan, mint aki arra számított, hogy a nap hátralévő részében lógathatja a lábát.

– 187-es, innen mintegy huszonegy mérföldre, a Jacksonville erdőnél. Kérték, hogy azonnal menjen a 67-s úthoz.

Darell morogva visszatette a helyére a beszélőkét, az arckifejezése nem nyugtatott meg.

– Valami probléma van? – kérdezte apa.

– Nos, gyorsan le kell zárnunk az ügyünket.

Tovább nyaggatta a férfit.

– Jól hallottam, hogy megöltek valakit?

Darell elhúzta a száját, majd megvakarta a gyűrött fülét. Váratlanul érhette, hogy apám filmszakmás állásának köszönhetően informáltabb, mint a sok helybeli civil.

– Nézzék, nem akarom máris elrontani a kedvüket, csak most költöztek ide... de mégis jobb, ha tudnak róla. – Nagyot sóhajtott. – Történt néhány kényes ügy Baton Rouge környékén. Csak azért mondom, hogy legyenek óvatosak. És különösen a kisasszony ne csatangoljon egyedül a városon kívül - mutatott rám virsli ujjaival.

– Miféle kényes ügy? – kacagott fel apa, mintha feltételezné, hogy a seriff lódít. Valahogy nem egészen erre számítottunk, amikor Darell a „kisvárosi idillről” hadovált nekünk.

Kényelmetlen csönd következett.

– Ne haragudjanak, de várnak rám.

Darell elindult a Caprice felé, és az ajtó kinyitása előtt visszaszólt.

– Gail, te gyere velem! – mutatott a srácra, aki engedelmesen ellökte magát a kocsijától. – Isten hozta önöket a városunkban – bökte oda a seriff végszóul.

Lármás hurrogással indult be a szolgálati autó. Apa egy fájdalmas pillantást vetett a kocsink hátuljára, aztán mindketten beültünk. A visszapillantóból néztem, ahogyan Gail elslattyog a seriff kocsijáig, és mielőtt beült volna, mintha érezné, hogy figyelem – rám kacsintott.

– Gyilkosság – rázta meg a fejét apa.

– És nem az első a környéken – emlékeztettem.

Apa morogva beindította a kocsit. Éppen megpróbált megbizonyosodni, hogy nem közeledik felénk egyetlen jármű sem, amikor előrehúzott valamit a hátsó ülésen lévő csomagok közül.

– Ez végig itt hevert – lengette meg előttem a lestrapált térképet.

Az új házunk egy eldugott, partközeli övezetben épült, valamikor a negyvenes évek elején. A tipikus vidéki kétszintes, verandás rezidenciákra hasonlított: borvörös téglaalapra épült, de maga a ház faszerkezetes volt ég felé nyújtózó, széles kéménnyel. Hajdanán vakító fehérre festették kívülről, a zsalukat alkálikékre. Mára a festék lepattogott mozaikréteggé változott és felfedte a faszerkezet eredeti, fakó színét. A veranda környékén szúrós növények nőttek, a ház oldalán lilaakác és borostyán kúszott. A kinézete azt sugallta, mintha a megépülését követve sietősen továbbadtak volna rajta és hagyták lepusztulni. Valljuk be, egy elátkozott szellemházra hasonlított.

A közel kétezer négyzetméteres birtokhoz tartozott még egy szerszámos fészer, amit apám kinevezett műhelynek, bár a viskó szó jobban illet rá. Áporodott dohányszag terjengett odabent, mintha évekkel ezelőtt is cigarettatárolóként vagy fekete rabszolgák hajlékául szolgált volna.

Apa előkotorta a kulcsokat és kitárta a bejárati ajtót. Egy ideig a villany után kotorászott, és amikor a lámpa nem gyulladt fel, kisietett a biztosítószekrényhez bütykölni.

Letettem a csomagomat a nappaliban. A birtok hátsó felére néztek a konyha boltíves ablakai, egy üvegezett terasz bújt meg egy koros pekándió fa szomszédságában. A beépített konyhabútort megörököltük az előző tulajdonostól, de a háztartási gépek, mikró, mosogatógép és hűtő csak később érkezett. A nappali foglalta el a legnagyobb részt, de a helyiség természetes fénynél sem volt tágasabb, mint az a szárny, ahol egykor a házvezetőnőnk, Roberta lakott a két kiskorú gyerekével.

Zongora nem került be a házba. Évekig jártam különórákra, még apám nyaggatására kezdtem el tanulni. Anya eleinte minden zeneiskolai koncerten ott ült az első sorban, de ahogy a karrierje ívelt felfelé, úgy szépen lassan elmaradozott róluk. Mióta a szüleim sokat veszekedtek, nem tudtam játszani, a zene elviselhetetlenné vált. Többé nem nyújtott mást, csak hiú ábrándokat egy boldog családról.

Felkattant a villany, de a ház még lehangolóbban festett így. Apu figyelte, ahogy lecsekkolom az új otthonunkat. Ő Louisianában, Livingstonban nőtt fel, ami még Obscure Valley-nél is kisebb város volt Baton Rouge-tól egy köpésre. Az egész gyerekkorát itt töltötte, így érthető, miért vágyott ide vissza. Nem akartam jelét adni, hogy kételkedem a döntésemben.

Rámosolyogtam, hogy megnyugtassam, jól megleszünk ketten.

– Az lesz a te szobád. – A nappalitól jobbra mutatott egy áfonya színű ajtóra. – Az emeleti háló elég kicsi. Megígértem, hogy saját szobád lesz, és úgy gondoltam, jár neked a nagyobb élettér.

Benyitottam az ajtón. A külső falon futó kúszónövények ijesztő ábrákat rajzoltak a falakra. A cuccaink nagy részét csak másnapra vártuk a költöztető cégtől, de apu beleboltolt néhány bútort a vételárba. Azok most fehér lepedőkkel letakarva sorakoztak a sarokban.

Odamentem és kitártam az ablakot. Az a kert jobb oldalára, egy zavaros, száraz falevelekkel teli kerti tóra nézett. A levegő más volt, mint Santa Monicában, ahol többnyire a tengert és a homok illatát lehetett érezni. Itt mindent ellepett a moha és a sár.

A szobából nyíló kisebb ajtó a fürdőszobámba vezetett. Lenyomtam a kilincset, de rohantam is kifelé. Apám bekukkantott a fürdőszobába, de ő is csak azt tudta megerősíteni, amit a később kihívott szakértő:

– Termeszek – bólogatott hevesen egy sörhasas fazon, aki három másik férfival az egész házat körbeszalagozta. Apámmal kint várakoztunk és sóvár szemekkel néztünk a leendő otthonunkra. Nemcsak a fürdőmet, de apám szobáját is ellepték a termeszek. A hangyákról nem is beszélve, aminek egy egész kolóniáját tártuk fel a konyhaszekrényben. Odakintről figyeltük, ahogy karantén alá helyezik a házunkat és vastag fóliával tekerik körbe.

Rodney, a „kártevő-gyilkos” manus (így hirdette magát a Google-ben), apám elszontyolodott képe és a gyászos helyzet ellenére megpróbált megnyugtatni minket.

– Elég, ha három-négy napig megszállnak valahol. A Paradise Motel az unokaöcsémé, ha Rodney-ra hivatkoznak, még kedvezményt is kaphatnak! – Úgy csengett, mint egy jól betanult reklámszöveg.

Apa meghúzgálta fülbevalóját. Ebből mindig tudtam, hogy feszült.

– Annyi idő alatt ki tudják irtani?

Rodney kihúzta magát, kezét a nadrágkantárjába akasztotta. A hasa olyan természetellenesen dudorodott előre, mintha bármely pillanatban valami idegen faj fattya törne ki onnan.

– Olyan kolónia nincs, amit mi ne tudnánk elhajtani! – vigyorgott sárga fogakkal és megpaskolta a pókhasát. – Bízza csak ide.

– Csúcs… – sóhajtottam, és elsétáltam a fészer melletti kerti hintához. A munkások mindenféle tartályból vegyszereket fújtak a falakra és a környékre. Apám addig a kocsiba tette a csomagjainkat.

Rodney csak állt az autója mellett, miközben egyre hangosabbra tekerte a rádióból üvöltő countryzenét, és hamburgert zabálva figyelte, ahogyan az alkalmazottai sétatempóban húzgálják a bútorokat ide-oda.

Apa meglátott, hogy a hintánál ücsörgök és odajött hozzám.

– Nem akarsz inkább a szomszédba menni? – Tudom, hogy szerette volna bebizonyítani, nem olyan katasztrófa az egész, de ennek ellenére ő sem tűnt optimistának. – Itt laknak nem messze. A fia egyidős veled, Blaise-nek hívják. Tudod, nem ártana a suli előtt összebarátkoznod valakivel. – Csak én hallottam ki apám hangjából a sértő bizalmatlanságot?

Az egyik munkás kinyitott egy verandára néző zsalut, ami kiszakadt a helyéről, majd hangos csattanással landolt a padlón. Ezzel egy időben a bejárati ajtót becsapta a huzat és a Tiffany-üveg kiugrott a keretből.

Kezdtem azt hinni, hogy apám a legrosszabb üzletet kötötte, és a ház előbb látszott szétesni, minthogy beköltözünk. De nem szóltam egy mukkot sem.

– Na, jó! – sóhajtott apa. – Elviszlek Endersonékhoz.

A legközelebbi szomszédék otthona határozottan másképp festett, mint a miénk. A növények rendezetten nőttek a kertben, a gyepet lapulevélcsoportok pettyezték, a ház körüli bokrok színek százával pompáztak. A négyzet alapzatú, kétemeletes alpakkaszürke ház tornácán ott lobogott az amerikai és a déli konföderációs zászló, hirdetve, hogy a tulajdonosa hű hazafi.

Az udvarban jóval több autó parkolt, mint egy kisebb autókerekedésben, egy rakás elhasznált gumi szolgáltatta a kerítést, különböző autóalkatrészekkel, rozsdás munkagépekkel, egyfajta abszurd korlátot hoztak létre, jelölve, merre is kell haladni a házig. A kapu felett egy cégér hirdette: Enderson Autószerelés.

A családfő koszos arccal hajolt ki egy régi Mustang motorháztetejéből. Richard Enderson kedves embernek tűnt, aki él-hal a városért és semmi esetre sem hagyná el a szülőföldjét. Olyannak, aki minden évben tisztelettel eljátssza a polgárháború eseményeit, miközben régi katonaruhában masírozik a főutcán és csatadalokat fütyörészik. Homloknál ritkuló őzbarna hajjal, szögletes fejjel és bivaly testalkattal büszkélkedhetett. Arcának bal oldalán végighúzódott egy vastag heg. Nem tudom, hogy a sebhelyek miért ilyen érdekesek mindenki számára, de tény, hogy izgalmasak, és máris elkezdtem a fejemben gyártani az elméleteket, hol szerezhette.

Enderson régi ismerősként üdvözölte apámat.

– Szóval, ideértek. – Szélesen mosolygott, ilyenkor a hátborzongató sebe csak jobban kidudorodott az arcán. Mint ahogy a legtöbb ember hasonló helyzetben, nem tudtam levenni a szemem róla.

– Van némi bökkenő a beköltözéssel. – A „bökkenő” szerintem nem kellőképpen írta le a helyzetünket.

– Mi történt? – Richard olyan meglepődött arcot vágott, mintha idelent tényleg soha semmi nem történne.

– Ellepték a házunkat a termeszek.

– Hogy a fránya vinné el!

Richard tekintete rám ugrott, feltehetőleg észrevette, hogy a sebhelyét bámulom. Vetettem egy pillantást a házra, amíg váltottak apával néhány szót.

Anya gyakran vásárolt lakberendezési magazinokat. Ő azon sorozatszínészek közé tartozik, akik nem plasztikai műtétekre, hanem ingatlanokra és azok csinosítására verik el a pénzt. A magazinokban láttam hasonló otthonokat, csak azok egy csöppet sikkesebbek voltak, mint Endersonéké.

Az épület homlokzatánál tágas terasz épült, ahová egy szűk lépcső vezetett. A vendégcsalogató hintaszékeket cifra, horgolt takarókkal fedték be, a korlátot – akárcsak a miénket – vadnövények ostromolták, csak itt nem egészen úgy, mintha a természet bosszúból el akarná nyelni.

– Nem akarunk alkalmatlankodni, de itt maradhatnánk pár napra? Csak, amíg rendbe hozzák a házat. Természetesen, ha ez nem jelent nagy gondot.

A bűntudattól, hogy bekéredzkedünk egy vadidegen családhoz, apám helyett is elszorult a torkom.

– Hogyne – veregette meg apám vállát Richard. – Képen is törölném magam, ha nem segítenénk az új szomszédjainkon!

Apám nem győzött hálálkodni, Richard ijesztő vigyort villantott rám.

– Menj be, Hazel nyugodtan. Blaise az emeleten van.

Magukra hagytam őket. A bejáratnál egy szúnyoghálós ajtó fogadott, aminek a másik oldalán várt rám valaki.

– Helló! – köszöntem a srácnak. Kicsit furcsán éreztem magam, szégyenlősen. – Hazelnek hívnak. Mi költözünk a Greenwood birtokra.

A tekintete végigszántott rajtam, mint egy szkenner. Én is jól megnéztem magamnak. A széles válla kitöltötte az ajtókeretet és jó néhány centiméterrel volt magasabb nálam. A haját világosra szívta a nap, a török mogyoró színére emlékeztetett. Fürtjei a füle alá göndörödtek. Sárgásbarna, macskaszemre emlékeztető írisze hasonlított az apjáéra. Ruhákat tekintve elég régimódiakat viselt, szürke kordnadrágot és egy hajszálcsíkos, kék inget.

A legfigyelemreméltóbb érdekesség a bal halántékán húzódó forradás, amit félig eltakart a szemöldöke és haja, egészen a homlokáig tartott a fehér heg.

– Blaise – mondta kurtán.

– Elleptek minket a termeszek, így most nincs hol aludnunk. Apukád megengedte, hogy nálatok lakjunk, amíg elkészül a házunk. Ideiglenesen – mondtam megnyomva az utolsó szót, amiért olyan félreérthetetlenül méricskélt.

Blaise elnézett az apja felé, aki térden kúszva alulról szemlézte a kocsink meggörbült kipufogóját. Mintha a srác meg akarna győződni róla, hogy úgy van, ahogy mondom.

Amikor újból rám nézett, végre elmosolyodott – egészen kedvesen.

– Nem nagy szám, de jobb, mint a Paradise Motel, nekem elhiheted. Ott több a csótány, mint az egész városban együttvéve. – Félreállt az ajtóból. – Gyere, megmutatom a vendégszobát – és elindult előre.

Az Enderson-lak nem hazudtolta meg a külsejét, belülről is tágas, kényelmes terek uralták. Az egésznek volt egy amolyan walesi tanyasi ház érzete. A bútorok egyedi darabnak tűntek, ami a több generáción keresztül is öröklődik. Egy süppedős fotel itt, a nagymama kedvenc zsúrkocsija ott, kézzel készült szőttes az asztalokon, birkabőr szőrme a falakon és a padlón. A lépcső mentén a falra akasztott számos agancsos állat kimerevedett üvegszemekkel bámult rám.

Blaise szó nélkül felviharzott mellettük az emeletre, pedig vártam, hogy büszkélkedik közös hobbijukról, de letett erről. Mindent egybevette pozitívan csalódtam, mert arra számítottam, hogy vidéken nem ismerik azokat a szavakat, hogy feng shui vagy enterieur, a ház mégis roppant lakájos volt.

– Lent van a nappali, ebédlő és a konyha, fent van egy fürdőszoba és három hálószoba – sorolta Blaise, miközben az első szoba elé értünk, ahova csak futólag kukkanthattam be. – Ez itt az én szobám, szemben vele az apámé, balra hátul találod a fürdőt. A folyosó legvégén pedig a vendégszoba.

A vendégszoba falán egy gyönyörű nő portréja fogadott. A festmény lekötötte a figyelmem, mert a nő annyira nem odavalónak tűnt. Lenszőke loknis haja volt és dús ajkai, mint Brigitte Bardotnak. Az anyámat juttatta eszembe, ő szintúgy kitűnne a kisváros lakói közül a 60-as évek díváit idéző stílusával.

– Ő az anyukád? Káprázatos nő.

Blaise megállt és nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– Igen, ő volt. Öt éve halt meg.

– Bocs... nagyon sajnálom – habogtam, de Blaise arca nem árult el semmit.

– Nem tudhattad – folytatta. A hangja furcsán hatott számomra, fakónak, mintha lenne valami, amit nem szabadna elmondania. – Ez lenne az. Sajnos, csak franciaágy van benne.

– Nem gond, megoldjuk – vágtam rá, majd lehajítottam az ágyra a csomagomat.

Amikor felnyitottam a táskám, megakadt a szeme a ruhák tetején fekvő divatmagazinokon és fehérneműkön, ekkor sikerült kicsikarnom belőle egy mosolyt.

Zavartan visszarántottam a bőrönd fedelét. Blaise aztán úgy tett, mintha nem is látta volna őket. Ránézett az órájára.

– Most mennem kell gyakorolni – jelentette be. – Lent leszek a nappaliban.

Alig telt bele két percbe, mire meghallottam a felszűrődő gitárjáték hangját. El kellett ismernem, Blaise remekül játszott. Végre találhattam volna közös témát, de kár, hogy régóta nem érdekelt a zene.

Körülbelül tíz percbe telt belakni a szobát. Nem akartam egyedül maradni, ezért lementem a nappaliba, ahonnan ráláttam apáékra a kertben. Blaise a szeme sarkából figyelt engem, ahogyan bevackoltam magam a széles olvasópárkányra, ahová díszpárnákat és egy takarót is készítettek bekuckózáshoz.

Richard a lökhárítóra mutogatva magyarázott apámnak, amikor Blaise megszólalt. Észre se vettem, hogy abbahagyta a zenélést, annyira elbambultam.

– Mi történt a kocsitokkal?

Apa fiatalkorában eltervezte, hogy egyszer beruház a kedvenc kocsijára. Negyvenkét éves volt, amikor végre megvalósult az álma. A meggypiros Charger RT ezen típusa ma is nagyon keresett a veteránautó vásárokon, és mint olyan, szörnyen drága. A kocsi sok évet kibírt a családunknál. Csodálkoztam, hogy anya vezetési stílusával – ami azt jelentette, hogy általában hússzal túllépte a sebességhatárt és havonta legalább egyszer rátámad egy oszlopra – még nem kellett elföldelnünk az autót.

– Apával a térképet kerestük, amikor egy Gail nevű srác belénk jött.

– Huber?

Blaise felspannoltnak tűnt, meglepett a keserű hang éle.

– Csak a keresztnevét tudom. Egy Volkswagenje volt.

– Gail Huber – forgatta meg a szemét.

– Miért, ki ő?

– Elég rossz híre van errefelé. Nem csak a kocsikat vágja tönkre.

Értetlenül néztem rá. Blaise sóhajtott egyet, mintha pontosan kéne tudnom, mit akar ez jelenteni.

– Itt délen a rendőr csak akkor állít meg, ha a neved Gail Huber. Felénk úgy hívják, hogy G, mint G-A-L-I-B-A.

– Oké, már vágom. Ő is a gimibe jár? – puhatoltam.

Blaise hangolni kezdte a gitárt, de amikor a kérdés kibukott belőlem, csak pillázott. Egy ideig elrévedezett rajtam, mint akinek elpucolt az agya.

– Miért érdekel ennyire?

– Csak szeretnék biztosra menni, hogy kifizeti a károkat.

– Hol jár, hol nem, sose lehet tudni – mondta. Többet nem tudtam kihúzni belőle, egészen estig meg sem állt a gyakorlással.

Az ujjaimmal doboltam a párkányon, miközben egyfolytában csak Gailről tanakodtam. Furcsa volt látni a kisvárost és benne egy olyan embert, akit legfeljebb Manhattan lepukkant utcáin tudnék elképzelni. Endersonék annyira maradinak tűntek a sráccal szemben. Bár abban is biztos voltam, hogy amíg nekem Endersonék, addig mindenki másnak Gail vagy én számítunk kívülállónak.

Elsavanyodott a szám íze. Azt akartam, hogy egy legyek a sok közül, vagy akit úgy emlegetnek: az a rendes lány a Greenwood birtokról.

Eszembe jutott, hogy mi történt még a seriffel és Gaillel való találkozáskor. Az a bizonyos 187-es kód. Blaise a kottáit rendezgette, amikor meséltem neki a dologról.

– A seriff nagyon idegesnek tűnt a hír hallatán.

– Igen? – kérdezte kevés lelkesedéssel, de tovább folytatta a pakolászást.

– A 187-es kód a gyilkosságot jelenti. Tudsz erről valamit?

– Hát, beszélnek ezt-azt. – Most a pillantásomat kutatta. – Több ilyen eset történt nemrég Baton Rouge környékén.

– Nem aggaszt? – kérdeztem vissza, mert nem elégített ki a válasza. – A 67-es út mentén találtak egy újabb holttestet. A kocsiban megkerestem a térképen, hogy pontosan merre is van az említett tetthely. Vészesen közel a városhoz.

– És?

Tudtam, hogy bogarat ültettem a fülébe, engem nem lehetett rászedni. A kottagyűjteménye lapjai többször a földre hullottak, miközben rendezgette őket. A hallgatagsága is azt igazolta, hogy valami nincs rendben a környéken. De aztán Blaise nem volt hajlandó folytatni a témát, inkább sulis dolgokról csevegtünk, míg végül magamra hagyott a nappaliban leckére hivatkozva.

Kifelé meredtem az ablakon nem is foglalkozva vele, hogyan telik az idő, amikor apa Richard társaságában besétált a házba.

Apa elmosolyodott, amikor meglátott.

– Megnézem, mi folyik a háznál. Veled minden oké lesz?

Endersonék vacsorához készülődtek. Fölöslegesnek éreztem magam, csak púpnak a hátukon, de még mindig jobb, mint a kocsi hátsó ülésén vagy csótányok között aludni.

– Ne aggódj, elleszek – feleltem, bár úgy éreztem, mintha a falak egyre közelebb lennének és megpróbálnának széjjelnyomni.

Apu odalépett és homlokon csókolt.

– Jobb lenne, ha korán lefeküdnél. Hosszúra nyúlt ez a nap – lesimította a hajam, majd szemembe nézett, mintha mondani akarna még valami fontosat. Aztán csak ennyit tett hozzá: – Hívj, ha van valami!

Elköszönt, és Richarddal kilépett a házból. A tücskök zsibongtak a ház körül és a kellemes esti szél befújt a szúnyoghálón.

Utána akartam menni, de csak összeszoruló torokkal néztem, ahogy elhajt és magamra hagy a két idegennel.

2. fejezet

Másnap még mindig kellemetlenül éreztem magam Endersonék társaságában. Később megnyugtattam magam, hogy Richard és Blaise átlagosak, eltekintve azoktól a sebektől, amiket magukon viseltek. Kiderült, hogy Blaise testén jóval több heg rejtőzött. Vacsorakészítés után elvállaltuk, hogy elmosogatunk. Blaise felhajtotta az ingujját, és belemártotta a kezét a megengedett vízbe. Ekkor láttam meg a második sebhelyet. A forradás a jobb könyökénél kezdődött és felfutott az alkarjáig, mint egy tekergőző féreg.

– Az mi? – szakadt fel a hang torkomból gondolkodás nélkül. Tudtam, hogy milyen érzéketlenül hangzott, abban a pillanatban, ahogy kicsúszott a számon.

– Csak egy régi seb – mondta, aztán visszahajolt a víz fölé és folytatta a munkát. Azt gondoltam, muszáj mondanom valamit, csak nem találtam a megfelelő szavakat. Láttam rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát, ezért inkább csöndben maradtam.

Apa vasárnap a boltunkba ment elrendezni a megrendelt árut és átvenni néhány szállítmányt a nyitás előtt, így egyedül kellett hagynia. Megkérdeztem, hogy vele menjek-e, de azt mondta, úgysem tudna velem foglalkozni, és különben sem akarja elrontani az utolsó pihenőnapomat.

De Endersonék házában olyan kívülállónak éreztem magam, hogy még az árupakolás is jobban esett volna. Ürügyként, hogy végre elszabaduljak a nyomasztó légkörből, azt találtam ki, hogy bemegyek a városba feltölteni a sulis készletemet füzetekkel és íróeszközökkel.

A vendégszobában nézegettem a lehetséges útvonalat a szupermarketbe, amikor Blaise kopogott az ajtófélfán.

– Zavarlak?

– Dehogy – feleltem, majd elraktam a zsebembe a telefonom, a táskámba pedig a bevásárlólistát. – A városba készültem. Kéne vennem néhány sulis cuccot.

– Szívesen elviszlek. De mit szólnál, ha elmennénk még valahova?

A fuvar felajánlásának örültem, de hogy ismét cink szituba kerüljek Blaise-zel, annak kevésbé.

– Hová?

Vállat vont.

– A városháza mellett vurstli van. Gondoltam, érdekelne.

– Vurstli?

– Tudod, mi az? – Blaise bizonytalannak látszott.

– Persze, csak még sosem jártam olyanon. – Hogy ne hangozzon olyan cefetül, hozzátettem: – Mifelénk mindenki inkább a Universal Studiosba megy. Persze filmeken már egy csomószor láttam.

– Akkor, mire vársz? – villantotta ki Blaise a fogsorát. – Ha nem jártál még vurstlin, az olyan, mintha nem is lett volna gyerekkorod.

Hiába szánta viccnek a megjegyzését, nekem nem számított annak.

A városháza melletti, több háztömbnyi nagyságú zöldterületen tulajdonképpen egy vadonatúj várost építettek, ami körhintákból, büfés kocsikból, nyerőautomatákból és zsibongó embertömegből állt.

Lemerevedtem a hatalmas tömeg láttán. Belépni a hatalmas tömegbe számomra azt jelentette, mint egy tériszonyosnak felmenni a Burdzs Kalifa tetejére és a mélybe vetnie magát. Nekem nem a magassággal kellett megküzdenem, hanem az emberekkel, akik lépten-nyomon belém ütköznek, lökdösnek vagy bámulnak. Szaporábban vert a szívem, mint valaha.

Az igazat megvallva, egy kis tömegfóbiában szenvedtem. Mióta kitudódott anyám hűtlensége és az egész válás, begubóztam. Azt vettem észre, hogy mindenki kerülni kezd, nemcsak az állítólagos legjobb barátaim, hanem a családom is, mintha megfeledkeztek volna rólam a nagy perpatvar közepette. Elterveztem, hogy az új városban más lesz, megpróbálok beilleszkedni. Nagy levegőt vettem és követtem Blaise-t.

A bejáratnál nem kellett jegyet váltani, ahogyan más vidámparkokban. Lassan bandukolva haladtunk el egyik-másik körhinta mellett, mígnem egy hatalmas, fém földönkívüli lényhez értünk, aminek a karjaira kétszemélyes rakétaalakú kocsikat erősítettek, s azok minden irányba forogtak a magasban az ufó villogó feje körül.

– Klassz, mi? – Blaise kíváncsian nézett rám. A neoncsövek fénye zöldes árnyalatot kölcsönzött az arcának. – Szeretnél felülni rá?

– Inkább kihagyom. – Elfogott a hányinger, és inkább hátat fordítottam neki. – Ez nekem túl meredek.

– Pedig az UFÓ a legjobb. Szinte mindenhogy forog. – Blaise karjával imitálta, hogy milyen mozdulatokat tesz a levegőben a játék. Én az óriáskerékre koncentráltam a háta mögött, ami csigatempóban járt körbe.

– Elég ijesztő látvány. Nem nekem való az ilyesmi.

– Ne már! – Blaise ajka lebiggyedt. – Nem mehetsz el úgy, hogy nem ültél fel semmire.

– A legtöbb körhintán pocsékul vagyok. Van egy rossz gyerekkori élményem egy ilyenen – mutattam a villogó UFÓ-ra, ahonnan fülsértő gyereksikolyok hallatszottak. Kiskoromban mindenáron fel akartam ülni egy ilyenre. Egy percig sem bírtam hányás nélkül.

– De azért az óriáskerékre felülsz velem?

Az ég egyre sötétebb lett, én meg bágyadtan bámultam a kerék szivárványszíneit, amik vonzottak, mint bogarat a neonfény. Nem akartam, hogy Blaise gyávának tartson, ezért belementem.

Nemcsak nyugdíjasok álltak a sorban, vagy olyan nyúlbélák, mint én, hanem a fiatalabb korosztályból is sokan látni szerették volna a várost a magasból. Tíz perc alatt a pénztárhoz értünk, ahol Blaise váltott két jegyet, majd engem előre engedve beszálltunk a kabinba.

Odafent minden olyan távolinak tűnt, pedig alig lehettünk húsz méterrel a föld felett. A kocsit védő plexin keresztül hallottam a kiáltásokat, a játékok zümmögését és a nyerőgépek csipogását. A kerék lassan cammogott a legmagasabb részhez, onnan elláttam egészen a kanyargó Mississippi folyóig és a közeli Baton Rouge-ig. A bíborszínű nap a horizont felé mászott, ettől úgy nézett ki, mintha a két várost elválasztó erdő teteje lángolna. A szél befújt a plexi illesztései között felénk hozva főtt kukorica, vattacukor és karamellás popcorn mázos szagát.

– Szóval, mire ez a nagy felhajtás? – kérdeztem. Blaise enyhe csodálkozással nézett rám. – Mármint a vurstli.

– Ma van a város alapításának ünnepe. Minden évben megrendezik.

– Mit kell tudni a város történelméről?

– Nos, 1773-ban érkeztek a területre a kapucinus rend szerzetesei. A Bayou Sara folyón elakadt a hajójuk. A völgyben akkor csaktó indiánok éltek, akik kisegítették a rend tagjait. A rend tagjai annyira megszerették a környéket, hogy építettek egy fából készült kolostort. A csaktók hívták „Homályos Völgynek” a helyet. Mivel az egész egy teknőben fekszik, és gyakran megáll a köd, így a szerzetesek maradtak ennél a névnél. Annyira jó adottságai voltak a területnek, hogy egyre több spanyol érkezett. Virágzott a gyapotkereskedelem, így a hajón le a Mississippi felé az egyik legnagyobb kikötő itt lett, ami viszont a polgárháború után már kevésbé volt jelentős.

Csöppet sem lepett meg, hogy Blaise kívülről fújta ezt a mesét, én fele ennyit sem tudtam volna mondani Los Angelesről.

– A helyi általános iskolában minden évben eljátsszák a sztorit. Nagyon örülök, hogy már gimibe járok – mosolygott.

Pár perccel később már egy büfénél álldogáltunk, mert egy kicsit rosszul lettem lefelé jövet a kerékről. Néhány suhanc azzal szórakozott, hogy ugrálni kezdett a fölöttünk lévő kabinban, amitől persze a többi is beremegett. Blaise nem hagyta, hogy fizessek, kába voltam, ezért elfogadtam tőle az első vásári perecemet.

Amíg vártunk a sorban, az egyik közeli bodega portékáját néztem, ahol gyönyörű gyöngyből, bőrből és kristályokból készült ékszert árultak. Odasomfordáltam, amíg Blaise kikérte a pereceket. A szemem végigfuttattam a kézzel készített ékszereken, amikor valaki megszólított.

– Ezeknek az ára tíz dollár. Ha kettőt veszel, akkor darabja csak nyolc.

A lány ajkát vastag réteg szájfény fedte. Majdnem suttogott, mintha félne tőle, hogy bárki kihallgathatná a beszélgetésünket. Elsőre rendesnek tűnt, de a felszínes mosolya a banya fogatlan vigyorára hasonlított a Hófehérkében, aki a szerencsétlen hercegnő orra alá dugta a mérgezett almát.

Elgondolkodtam, hogy vajon az avokádózöld szabadidőruhát viselő lány miben tűnik veszélyesnek. Pillanatok múlva rájöttem, amikor a szeme felragyogott, az ajka csodálatra nyílt.

– Jesszuskám, te Hazel Clavette vagy!

Ahogy a szőke lány kiejtette a nevem, tudtam, a maradásommal csak bajt hozok a fejemre. Letettem a kezemből a karkötőt és hátráltam.

– Biztosan, te vagy az! – A lány ujja felém szegeződött, mintha lopással akarna megvádolni. – Megismerlek a magazinokból!

Ahogy általában, ha valaki felismer az utcán, a fejemre húztam a kapucnimat, majd megpróbáltam elkeveredni a tömegben.

Viszonylag zökkenőmentesen sikerült eltűnnünk Los Angelesből. Anyám menedzsere hírzárlatot rendelt el. Megtiltotta mindenkinek az ismerősi körünkben, anyám kollégáinak, barátainknak, hogy akár egy szót is beszéljenek a sajtóval. Burnettet korábban lenyomozták, így sejtették, hogy anyám Hawaiira költözik, de azt nem, hogy apu és én merre. Közel egy hónapot vártunk, hogy végre kimozdulhassunk arról az ideiglenes szálláshelyről, ahová a válóper alatt és a válás után cuccoltunk apával.

Ha a lány elkotyogja, hogy a városban vagyok, csak napok, talán órák kérdése, hogy megrohamoz minket a sajtó. A legkevésbé sem hiányzott, hogy egy hangyás rajongó feltegye Facebookra vagy Twitterre, hogy a minap összefutott velem. Reméltem, hogy ez nem az első nap fog bekövetkezni.

Miután jól belegyalogoltam a hullámzó látogatóseregbe és tettem pár karikát, rájöttem, hogy sikerült eltévednem és Blaise-t is elveszítenem. Megpróbáltam visszatalálni a büféhez, de nem jegyeztem meg az útvonalat, így egy ideig csak kóvályogtam. Elfelejtettem elkérni Blaise számát, így egyedül maradtam. A lánnyal való találkozás után nem volt kedvem mástól segítséget kérni.

Ahhoz képest, hogy Obscure Valley milyen kisváros, a vurstlinak megadták a módját. Ötven különböző büfés kocsi mellett is elmehettem, de egyik sem volt az a bódé, amit kerestem. Blaise-ék háza egyszeriben békés és biztonságos menedéknek tűnt.

Amikor hosszas bóklászás után úgy döntöttem gyalog indulok el apám boltjához, valaki megpöccintette a vállam.

– Csak nem engem keresel?

Megpördültem. A Volkswagenes srác állt előttem.

– Elvesztél? – kérdezte, majd bekapta a kezében lévő zacskóból az utolsó gumicukrot.

– Úgy tűnik – motyogtam vissza. Csak később mertem magamnak bevallani, mennyire megörültem, hogy ismerősbe botlottam.

A srác odasétált egy kukához és belehajította az összegyűrt zacskót, a kezét a nadrágjába törölte.

– Egyedül vagy itt?

– A szomszédommal, Blaise Endersonnal jöttem.

Gail komorabb lett.

– Értem. És ő merre van?

– Az egyik büfénél maradt.

Kezét végigfuttatta a haján, felfedeztem, hogy ezt elég gyakran csinálja. Nem tudtam, hogy tudatos-e vagy csak le akar venni ezzel a lábamról. Azúrkék szeme csak úgy világított, pár minutumra megfeledkeztem mindenről a környezetünkben.

– Na és, melyik büfénél?

Gail szája széle aprót rándult: tudta, hogy nélküle bajban lennék.

– Egy perecesnél – mutattam fel neki az emblémázott szalvétát –, de mintha a föld nyelte volna el.

– Éppenséggel tudom, merre van. Bánod, ha elkísérlek?

Hogy bántam-e? Csöppet sem. Az arcom pecsenyepiros lett, szó nélkül elindultam utána. Gail végig udvarias távolságot tartott.

Elmentünk egy késdobáló mutatványos közelében, egy egész sor táska-, ékszer-, és édességárus mellett, mire megszólalt.

– Hogy tetszik a városban?

Megvontam a vállam.

– Időbe telik, mire az ember hozzászokik az újdonságokhoz, nem?

– Az biztos.

– De változnak a dolgok, mert még sosem jártam vurstlin. – Ezt olyan büszkén mondtam, mintha aranyérem járna érte.

– Nem nagy szám. Kiskoromban jöttek torzszülöttek és mindenféle furcsaság, amit el tudsz képzelni.

– Torzszülöttek? – fanyalogtam. – Ki akarna fizetni azért, hogy olyat lásson?

– Egy félkarú törpe minden évben egyre magasabbra lövette magát egy ágyúval – mesélte lelkesen. – És a kedvenceim, a Chang nővérek. Sziámi ikrek a válluknál összenőve, akik bármilyen eszement akrobatikus mutatványt megcsináltak. Ja, és ne feledkezzünk meg Hansról… – Elkacagta magát.

– Hans?

– Hans, az óriás, egyenesen Svédországból. Két méter harminc centire nőtt, a tenyere akkora, mint egy palacsintasütő, és állítólag csakis nyúl-, meg vaddisznóhúst eszik. Alig két perc harminchét másodperc alatt pusztít el egy egész süldőt. Legalábbis, ennyi volt a rekordja.

– Pazar – húztam el a szám. Érdekes ízlésnek örvendett, ha ezeket menőnek találta.

– Látom, hajlamos vagy véresen komolyan venni a dolgokat. – Jót mulatott a naivitásomon. – Csak viccelek, lazíts már! Az ilyesmi dedósoknak való.

Nem szóltam semmit, csak figyeltem, ahogy megpróbál kontaktust teremteni velem. Amikor nem vettem a lapot, komorság költözött az arcára. Megpróbáltam menteni a helyzetet.

– És mit szoktatok itt csinálni, amikor nincs vurstli?

Hallgatagsága egyértelműen jelezte számomra, hogy igen csekély a lista, amit Obscure Valley szórakozás címén kínál.

– Mire gondolsz?

– Tudod, amit a fiatalok szoktak csinálni. Buli, biliárd, pláza?

– A plázát elfelejtheted, az csak Baton Rouge-ban van, vagy Lafayette-ben. Néhol lehet biliárdozni, de a buli errefelé inkább csak amolyan amatőr koncerteket jelent.

– Ó… – Ez igazán kiábrándítóan hangzott.

– De van egy mozink. Viszont, ha komoly izgalomra vágysz, akkor inkább azt is elkerülöd. Egy régi színházban alakították ki, miután az utolsó társulat is feloszlott. A fiatalok követelték a polgármesteren, hogy legyen végre egy normális mozi, de nem találtak rendes befektetőt. Túl kicsi a város. Így került be a terembe egy lyukas vetítővászon és kétszemélyes, kopott huzatú kanapék. Büféről és pattogatott kukoricáról ne is álmodj.

– Amúgy sem szeretek filmnézés közben enni, mert a fele folyton az ölemben köt ki.

– A hang csak sztereó, szóval nem fogsz megsüketülni. – Megmertem volna rá esküdni, hogy direkt akarja elvenni a kedvem a várostól. – Naponta két filmet játszanak, az egyik este hétkor kezdődik, a másik rögtön az első film vége után. Általában valamilyen végtelenül romantikus film, animációs mese vagy ócska vígjáték közül választhatsz.

– Keményebb nincs? Akció vagy thriller?

– Felénk ezek cenzúra alatt vannak. – Újból a féloldalas mosoly. – A legkeményebb film, amit láttam ott a Némó. És az új filmek is legalább féléves késéssel jutnak el hozzánk. Reménytelen.

– Remek. – Összeszorítottam a fogam.

Elmentünk egy célbadobó-stand mellett. A fődíj - egy csokornyakkendős krokodil - ott függeszkedett a célba dobók szeme előtt. A műanyag szemén megkopott a festék, olyan régóta várt gazdára.

Észrevettem, hogy Gail lemaradt. Hátrapillantottam a vállam felett és kiszúrtam, hogy pár lépéssel hátrébb három srác tornyosul előtte. Először azt hittem, hogy Gail haverjai, ezért visszaszlalomoztam az emberek között, de néhány lépés távolságból leesett, nem baráti csevejt folytatnak.

– Húzzál innen! – dörmögte a három srác közül a legnagyobb, és meglökte Gail vállát. Gail is magasra nőtt, de a behemót rajta is túltett. Mintha ereiben troll vér is csörgedezne, nyaka aránytalanul széles volt a kicsi fejéhez és füleihez képest, a felsőteste is túlságosan apróra sikeredett hosszú, vaskos elefántlábai mellett.

Gail szótlanul tűrte a sértést.

– Nem hallod, lúzer? Tán kimossam a füled? – folytatta a nagydarab fiú, miközben másik két oldalán veszteglő társa kretén módjára röhögött. Mindannyian kék iskola dzsekit viseltek Saints felirattal.

Az egyik csatlós készítette az öklét, jelzésszerűen megropogtatta, amikor melléjük toppantam.

– Hagyjátok abba! – emeltem fel a hangom. A három idióta először fel sem fogta, hogy hozzájuk beszélek.

A góré leeresztette az ütésre kész bal kezét.

– Nézd’má... – vigyorgott. – Huber, találtál magadnak egy védőangyalt?

– Dugulj el! – jött meg Gail hangja, közelebb húzódott hozzám. – Tűnjünk el innen – súgta a fülembe, és megpróbált elráncigálni onnan.

– Nem gondoltam volna, hogy a híres Gail Hubernek egy lány segítségére van szüksége – gúnyolódott tovább a troll-nyakú.

Amikor a srác közelebb hajolt és megpróbálta elkapni a derekam, éreztem rajta az áporodott sörszagot.

Gail erre egyből beindult. Elkapta a srác kezét és lerántotta a derekamról.

– Hagyd békén, hígagyú!

– Ezer bocsánat, még nem ismerjük egymást – szalutált nekem a srác. – Dexter Kinley a nevem. Miért ilyen balfékkel lógsz? – mutatott hurkás ujjával Gailre. – Ez a senki nem érdemli meg. Velem ezerszer jobban járnál.

– Azt nehezen hiszem – fintorogtam.

Gail elindult a másik irányba, én is készültem megfordulni, amikor Dexter elkapta a karom és visszarántott, ennek következtében pedig lecsúszott a fejembe húzott kapucni.

– Nocsak – vigyorgott. – Te nem az új csaj vagy?

– Hogy is hívnak? – kérdezte a Dexter másik oldalán álló, kopasz fekete srác, akinek a nyakán egy angyalszárny tetoválás ékeskedett.

– Valami Hazel, asszem... – dünnyögte a szemöldökében karika piercinget viselő harmadik. – Akinek az anyja az a dugni való színésznő a Vad valóságban.

Gail újból megragadta a kezem.

– Menjünk – szólt rám élesebben.

– Ugyan már, Bébi… – folytatta Dexter és megigazgatta magán a dzsekijét. – Hidd el, sokkal többet nyújthatok neked, mint ez a nyomi.

– Igazán sajnálom, fafej, de meg tudom válogatni a társaságom – reagáltam csípősen pár lépéssel odébb. Gail a kapucnimnál fogva húzott maga után.

– Majd meglátod, visszasírsz még... – ordította két keze között Dexter, amit javarészt elmosott a körülöttünk tekergő tömeg zsibaja.

Pár méterrel és néhány bódéval arrébb, Gail elengedte a kapucnim.

– Kik voltak ezek? – kérdeztem számon kérve. Nem értettem az egészet. Eddig azt gondoltam, hogy ő a rosszfiú, most mégis úgy tűnt, mintha ő lenne a legkisebb vad a dzsungelben.

– A város tahói.

– Látom, sokan nem kedvelnek – jegyeztem meg, amikor elértük a keresett pereces bódét, de nem láttuk semerre Blaise-t. Arra is gondoltam, hogy talán már hazaindult.

– Na persze – dünnyögte Gail, és szótlanul kémlelte a tömeget.

Meg akartam tőle kérdezni, hogy miért szemétkednek vele, de láttam, hogy mélységesen cikinek érzi, így inkább letettem róla.

– Azt hiszem, a szomszédod már nincs itt. – Gail témát váltott, a hangja haragosan szólt. – Ha gondolod, hazaviszlek. Itt van néhány sarokra a kocsim.

Sejtettem, hogy apa nem örülne neki, ha beülnék Gail mellé, mégis kecsegtetőbbek tűnt, mint hazagyalogolni egyedül. Így belementem.

Gail egész végig távolságtartó volt és sietősen haladt a tömegben, nem is nagyon törődött vele, hogy tudom-e tartani a lépést. A kordonokkal jelzett kijáratnál megpillantottam Blaise-t egy másik sráccal az oldalán, aki a telefonján pötyögött. Közelebb érve szomszédom is észrevett minket.

– Már mindenütt kerestelek. – Blaise hangja évődően szólt, mintha maga sem hinne a szemének. – Nem adtad meg a számod.

– Bocs, egy kicsit elkavarodtam.

– Szerencsére rátaláltam. – Gail megrészegülten kihúzta a mellét. Valamiért ez szomszédomnak nem tetszett, mert ellenségesebben méregette őt.

– Szerencsére – ismételte Blaise fogcsikorgatva, állkapcsa alig észrevehetően megfeszült, ahogy tekintete átvándorolt rólam Gailre. A harmadik ismeretlen fiú csak pislogott, miközben Blaise és Gail nyomasztó farkasszempárbajt vívott.

– További jó szórakozást! – Gail megfutamodott, mielőtt bárki más mondott volna valamit. Intett egyet – amit inkább csak nekem szánt –, majd egyszerűen elsétált.

A nagy zsibongásban többé-kevésbé ki tudtam venni, hogy Blaise a seggfej szót morzsolgatja a fogai között. Valakik petárdát durrogtattak a hátunk mögött, néhányan megindultak a kijárat felé. Mi egy Madam Mathilda nevű jósasszony sátra mellett találtunk magunknak menedéket.

– Ez a vásár tök gyér. – Végre a másik srác is megszólalt. A hangja öblösen szólt, mélyről jött, kicsit idétlenül festett mindemellett piszkafa alakja. – Minden évben egyre unalmasabb.

– Aha – felelte Blaise, aki ekkor már az arcomat koslatta. – Hazel, ő itt Oliver.

A srác neve hallatára oldalra kotorta hosszú frufruját, majd hóna alá vágta az eddig kezében szorongatott barna zacskót, ami minden bizonnyal valamilyen dugi piát rejtett. Tenyeres-talpas srác volt, aki kedvelte az egy számmal nagyobb ruhákat, és akinek a kedvenc időtöltése a World of Warcraft lehetett a pólója grafikája szerint.

– Sz’asz! – köszönt. – Hallom, te leszel az új celeb a városban… – Oliver nem fejezte be a mondatot, Blaise egy jól irányzott ütést mért az oldalába.

Oliver visszahőkölt.

– Bocs, elfelejtettem, hogy ez tabu – mentegetőzött. Az évek folyamán megtanultam türtőztetni magam az olyan apróságok miatt, hogy az arcomat sokan felismerik, ennek ellenére bosszantó volt.

Egy időre elegem lett a vurstlikból.

– Ideje mennünk – mutattam jelentőségteljesen az órámra. Még mindenképpen be akartam ugrani egy boltba.

– Akkor, holnap talán összefutunk. – Oliver legyintett serpenyő méretű kezével, és elindult egy nagyobb csoport felé.

Nem hagyhattam ki, hogy ne kérdezzek rá Blaise-nél, mi a fene van mindenkivel, amikor elindultunk a kocsija felé.

– Mi volt ez az előbb Gaillel?

Megijesztett, ahogy Blaise rám nézett. Dühösnek látszott.

– Semmi. Gail egy hólyag!

– Nem tűnik annak. – Csak azért folytattam a témát, hogy hergeljem vele őt, hátha kicsúszik olyan a száján, amit normális körülmények között nem mondana el.

Blaise morgott valamit, de nem értettem tisztán, mert az égre rakétákat lőttek fel, amik magasan az óóó-zó tömeg feje felett durrantak szét. A felvillanó fényekben Blaise arcát kutattam és próbáltam megfejteni arckifejezését. Aztán csak hozzátette:

– Épeszű ember messzire kerüli.

Nem mondott mást és nem adott magyarázatot. Elvárta tőlem, hogy elfogadjam ezt, a rengeteg kérdésem ellenére.

Helyénvalónak láttam, ha befogom a szám.

3. fejezet

A nagyvárosban a legjobb, ami jár az embernek – a finom Starbucks kávé és az óriási gyorsétterem-választékon kívül –, az anonimitás.

Már akinek, persze.

Eddig bármelyik környékre költöztünk, az újságírók sosem hagytak nyugtot nekünk. Ez olyasmi, amivel az ember nem kalkulál, ha hírnévre vágyik, csak sokkal később válik bosszantóvá. Bármennyire is szerettem korábban az óceánparton lakni, kockázatot jelentett Santa Monicában vagy Kaliforniában maradni, apám a nyugalom reményében választotta az isten háta mögötti kis települést.

Másnap reggel, amikor felkeltem és kinéztem az ablakon, egyetlen egy paparazzo sem várt a kertben fémcsajkával a kezében, és egyetlen egy tévéstáb sem verekedte át magát Richardék bokrain egy interjú reményében. Először ez is félelmetesnek tűnt. Az első olyan reggelem, amikor nem kellett azzal foglalkoznom, mit veszek fel, vagy hogyan festek. Többé nem kellett megjátszanom magam, nem kellett csak azért jól kinéznem vagy másként viselkednem, mert anyám menedzsmentje és ügynöke így parancsolja.

Mégis idegesen vártam az első iskolai napomat.

A gimnáziumot nem lehetett eltéveszteni a főúton a könyvtár szomszédságában. Barna téglákból építették, kazettás ablakai padlótól falig értek. Az épület előtt több iskolabusz parkolt és néhány koros kocsi a negyvenes-ötvenes évekből. Csak néhány tölgy nőtt az udvarban, az ágaik egészen a földet érték, törzseik hajlottak voltak, mintha korosodó vénasszonyok lennének, amik szemmel tartják a diákokat.

A gimiben több mint hatszázötven fő tanult, ami eltért a kaliforniai iskolámtól, ahol jó esetben egyszerre tíz másik diákkal osztoztunk a termeken. Ez túl sok ahhoz, hogy nyugodtan érezzem magam.

Blaise felkészített a vacsoránál, hogy mindenki úgy emleget, „a villanyszerelő lánya”. Lehetne rosszabb is, tekintve, hogy a nevem, ami mostanában elég sűrűn szerepelt a pletykalapok címlapján. De lehet, csak füllentett, hogy megnyugtasson.

Amikor beléptem a gimi ajtaján, máris elfogott az émelygés, ami a nagy tömeg láttán lett úrrá rajtam. Blaise várakozóan nézett rám, miközben én két kézzel szorítottam magamhoz a dzsekimet. Az ő csodálkozó arca adott erőt ahhoz, hogy leküzdjem a pánikot.

Vettem egy mély levegőt, és követtem őt.

A reggel folyamán Blaise nem is tűnt olyan zsémbesnek, mint előző nap. Annak tulajdonítottam, hogy talán nem örül a hétvégének, ahogy sok más törtető sem, mert azt leszűrtem a régi, szakadt patikustáskájából és a kötött mellényéből, hogy nem a menő, sportoló srácok közé tartozik, sokkal fontosabb neki a kitűnő tanulmányi eredmény és célja bekerülni egy jó egyetemre.

Blaise elrendezte nekem a tanulmányi irodában, hogy olyan csoportokba tegyenek, ahova ő is jár. Csak néhány tantárgyunk különbözött, így egész nap számíthattam a segítségére. Amíg én spanyolt tanultam, addig ő franciára járt, és csak alig akadt pár óra, amin egyedül kellett állnom a sarat, mert hely híján már nem tudtak betenni a csoportba. Mrs. Benson, az iskolatitkár a kezembe nyomott egy csengetési rendet, egy éves tanrendet és egy térképet, hogy ne vesszek el az épületben.

Történelemre ültünk be először. Blaise felhívta a figyelmem, hogy ez az egyetlen olyan tantárgy, ami még élvezhető, és a tanár nem is követel olyan sokat, ha tisztában vagyok a polgárháború történetével. Blaise megengedte, hogy mellé üljek, az egyik középső padba – nem túl hátul, nem túl elől, ami egyértelműen azt hirdette: stréber vagyok, de megpróbálom titkolni.

A hátsó sorban ismerős arcokat pillantottam meg. Dexter a legutolsó padnál ült és hintázott, miközben a hightech mobilja hangosan ontotta magából a különböző rapszámokat. Megpróbáltam anélkül elfoglalni egy helyet, hogy észrevenne, de kiszúrt magának.

– Helló angyalkám! – köszönt hangosan, mire többen is felkapták a fejüket.

Válasz nélkül helyet foglaltam, körbebástyáztam magam a táskámmal és a pinceszagú könyvekkel, amit Blaise kölcsönzött nekem.

Blaise mellém telepedett.

– Ismered Dextert? – Nem nézett rám, amikor ezt kérdezte, de a hangjából egyértelműen kihallottam a kíváncsiságot és az őszinte meglepettséget.

– A vurstlin futottunk össze – ráztam le ennyivel, gyorsan lapozni kezdtem a törikönyvet, úgy tettem, mintha olvasnék.

Susmogás.

Egyértelmű susmogás csapta meg a fülem. Anélkül, hogy tudatában lennék, olvasás közben figyeltem a hangokra.

Ő az…

Figyeld, milyen ruha van rajta…

Teljesen átlagosnak tűnik… és így tovább.

Sunyi pillantásokkal körbenéztem a teremben. Itt sem volt másként, mint az elit suliban. Mindenki klikkekbe rendeződött.

Hátul a Menő Srácok és Sportolók klubja zajongott a sarokban. A sportoló fiúk disznóvicceket meséltek egymásnak, miközben egyikük egy rögbilabdát ütögetett a falhoz, ahonnan a vakolat rég levált. Az Értelmiségiek könyveiket bújták és némelyikük mellénye nemcsak molyirtótól, hanem olcsó pacsulitól bűzlött. Az Alternatív Nemzedék hatalmas fülhallgatókkal, kapucni alá bújt fejjel zenét hallgattak és mindegyikük egy ütemre rázta a fejét. Egy Gót pár a hátunk mögött idegtépő cuppogással smacizott. Két Bőrnyakú srác a rajtuk lévő Martens bakancsot suvickolták, miközben alig hallhatóan megjegyzéseket tettek a túl oldalon diskuráló Feketékre. Utolsóként a Pomponlányok is belibbentek az ajtón, majd lesajnáló pillantással becsmérelték a Szende Szüzek csoportját.

Blaise nem tartozott egyik csoporthoz sem. Senkivel sem beszélt, csak a jegyzeteit tanulmányozta. Azt hiszem, saját klánt alapított, aminek ezúttal én is tagjává váltam. A Kirekesztettek. Nekem tökéletesen megfelelt, mert mégis jobb, mint a semmi.

Az afroamerikai, bodor hajú tanár – aki egyébként lehetett ugyanúgy hatvan vagy százéves is – egy botra támaszkodva bicegett be a terembe, majd lecsapta a feneketlen diplomatatáskáját az asztalra. Ha létezik fekete bőrű, mugli Dumbledore, az biztosan úgy néz ki, mint Mr. Geran. Őszes szakálla súrolta rombuszmintás mellényét, négyszögletes, acélkeretes szemüvegén annyi volt a karc, mint négyzetrácsos füzetben a vonal.

Mr. Geran suta mozdulatokkal nekiveselkedett, hogy aprócska tomporát letegye a tanári székre. Mikor körülbelül két perc alatt teljesítette ezt a hadműveletet, újabb öt percbe került, míg átlibbentette a rossz lábát egy neki kikészített puffon. Csokibarna kordbársony nadrágja alól kivillant bordó zoknija.

Az öreg előkotort egy cetlit és megköszörülte a torkát.

– Hazel Clavette – krákogta és felnézett szemüvege mögül. – Merre van Hazel Clavette?

A tanár az első mondatával elérte, hogy a fejem vörösbe lobbanjon. Bátortalanul felemeltem a kezem. Mr. Geran hunyorgott, de a korából és állapotából ítélve, aligha látott belőlem többet egy halvány pacánál.

– Sikeresen megérkeztek a Greenwood birtokra?

Nyeltem egyet. Még jó, hogy a telefonszámunkat nem kürtöli szét az osztályban vagy osztogatja szét szórólapon.

– Hogyne, csak meggyűlt a bajunk a termeszekkel.

– Termeszek, eh? – Még nagyot is hallott. – Felhívták már Rodney-t?

– Igen, uram.

Az osztály felmorajlott, némelyek halkan nevettek, én meg azt kívántam, bárcsak elnyelne a föld a padommal és a székemmel együtt. Feltehetőleg ők tudták, amit mi nem: Greenwood csak a magunkfajtáknak tűnik jó vételnek. Némelyek nagy valószínűséggel azt sutyorogták, vajon miért nem futja nekünk fényűzőbb házra.

A tanerő recsegős hangja elfeledtette velem a környéken ülők zavaró motyogását.

– Üdvözöljük a városban. Képes lesz felzárkózni?

– Igyekszem. Blaise segít nekem – pislantottam rá az egyetlen olyan emberre, akiről feltételeztem, hogy számíthatok rá, de ő inkább a füzetébe firkálgatott.

– Helyes. – Leroskadtam a padra, amikor a tanár folytatta. – Bízom benne, hogy mindenki megírta a mára beadandó dolgozatot. Óra végén kérek mindenkit, hogy hagyja itt az asztalom sarkán – mondta és megpaskolta az asztal szélét, pontosan ott, ahová a dolgozatokat várta.

Egy vonalat húztam a tenyeremre, emlékeztetve magamat, hogy túl vagyok az első bemutatkozásomon. Szerettem esténként megveregetni a vállam, hogy mennyi mindent vagyok képes túlélni.

Mr. Geran megkért minket, hogy nyissuk fel a könyvet a legutóbbi tananyagnál. Alighogy elkezdhettük volna az órát, az ajtó váratlanul felcsapódott és egy ismerős jelent meg.

– Mr. Huber – morgolódott a tanár.

Gail becsukta maga után az ajtót, de nem mozdult onnan. Ugyanazt a farmert és fekete tornacipőt viselte, mint tegnap, de ezúttal egy baseballsapkával és egy rövid ujjú kockás inggel párosította a szerelését – amiben ismételten rejtőzött valami Zac Efron és Kurt Cobain egyveleg. A kezében egyetlen darab könyvet tartott; füzetet, jegyzeteket, íróeszközöket egyáltalán nem.

– Bocsánat, tanár úr – szabadkozott, de a szájából nem hallatszottak őszintének a szavak. Miközben beszélt, egy nyalókapálcikát szopogatott és leereszkedő pillantással illette az öreget. – Sajnos a kocsim totálkáros lett és gyalogolnom kellett.

Gail körbenézett, és mikor észrevett, kurtán elmosolyodott. Izgatottan mocorogtam, éreztem, ahogyan Blaise is rám pislant.

– Reméljük, azért nem esett baja. Most pedig üljön le – legyintett Mr. Geran az utolsó üres pad irányába, mire Gail megindult a leghátsó sorba, a terem legsötétebb zuga felé. – Ezen kívül, ha kérhetem, vegye le a sapkát a fejéről. Idebent nem fog napszúrást kapni.

Amikor Gail elment mellettem, rám mosolygott. A szeme átvillant Blaise-re, aki szoborrá fagyva várta, míg a srác könnyed léptekkel hátraballag, ezúttal már sapka nélkül.

Sejtettem, itt már sokkal több van a dologban, mint az, hogy nem kedvelik egymást. A düh, a gyűlölet és a megvetés, amivel egymást méregették nyers volt. Valami tuti lappangott a háttérben.

A terem másik hátsó sarkában Dexter alig hallhatóan motyogni kezdett és öklét ropogtatva fenyegette meg Gailt, aki egyszerűen hátradőlt, a pálcikát egyensúlyoztatta a nyelvével és a tanárt bámulta.

– Talán végre elkezdhetnénk az órát – fortyogott Mr. Geran, és kicsapta a könyvet. – Emlékeim szerint az 1861. január 26-i eseményeknél hagytuk abba…

Csengetéskor mindenki a teremben maradt, hogy a tanári asztalra készítse a beadandó dolgozatot. Egyedül Gail próbált meg elsőként kiosonni a teremből, a tanár azonban utánaszólt.

– Mr. Huber, nem felejtett el valamit? – kérdezte az öreg felhúzott ősz szemöldökével.

Blaise és én még a padunknál várakoztunk. Szomszédom a táskájában kutatta a leadandó dolgozatot, gyanítottam, direkt húzza el az időt, hogy kihallgathassa a beszélgetést. Így tett mindenki más is.

Gail megvonta a vállát, zsebre dugott kézzel megállt az ajtó mellett.

– Mit is?

– Nem láttam, hogy letette volna a dolgozatát – felelte a tanár tudálékosan és megcsapkodta a dolgozatkupacot.

– Milyen dolgozatra gondol?

– Amit pontosan egy héttel ezelőtt adtam fel megírandó feladatként. Ha jól tudom, Mr. Huber, ön is ebbe az osztályba jár, igaz-e?

– Hogyne, Mr. Geran – bólintott.

– Akkor ön sem kivétel a házi feladatok alól.

– Sajnálom, de nem készítettem el – vonta meg egyszerűen a vállát, mintha ezzel minden el lenne rendezve.

Nem látszott, hogy Mr. Geran vérszemet kapna. Még csak a feje sem pirosodott, nagyon is higgadtan kezelte Gail szemtelenségét.

– Akkor erre a dolgozatra elégtelent kap. Szerdáig adok haladékot, hogy megírja.

– Annyi idő alatt nem tudom megcsinálni.

– Akkor újabb elégtelent kap. – Mr. Geran megvakarta deres bajuszát. – Le akarja rontani az átlagát, Mr. Huber?

– Nem, uram.

– Akkor ajánlom, hogy a dolgozat szerdán itt legyen, különben addig fogok elégtelen osztályzatot osztogatni magának, amíg el nem készül.

A tanár utolsó mondata után mindenki csöndben maradt. Talán egyesek arra számítottak, Gail jól megveri Mr. Gerant, de ő annyit felelt:

– Majd elkészül – és megindult kifelé.

– Hogy van a kedves nagyanyja?

Gail megtorpant és hátrafordult, szúrós tekintetével felnyársalta a tanárt. Pár pillanatot nézte csak az öreget, utána egyetlen szó nélkül szívódott fel. A tanerő úgy rendezgette a dolgozatokat az asztalon, mint egy tuti kártyákat virító pókerbajnok. Olyan diadalittas mosoly ült az arcán.

Ahogy Gail eltűnt, mindenki sutyorogni kezdett. Többé nem az én érkezésem töltötte ki a pletykarovatot.

Az irodalomterem felé igyekeztünk Blaise-zel, közben kiselőadást tartott az előző féléves anyagról, amikor szemben a folyosón megjelent előttünk Gail, és egyenesen felénk sétált. Megpróbáltam összehúzni magam, és mivel sehol sem tudtam elbújni, elterveztem, hogy egyszerűen elsétálok mellette.

Gail nem hagyta annyiban. Utunkat állta.

– Blaise – biccentett szomszédom felé, aki nem látszott túl boldognak, hogy a becsengetés előtt két perccel áll le velünk diskurálni. Meg úgy egyáltalán, hogy megszólít minket.

– Huber. – Blaise csaknem vicsorogta a fiú nevét, aki nekitámaszkodott az előttem lévő szekrénynek, megakadályozva, hogy eliszkoljak onnan.

– Beszélhetnénk? – villantotta rám a szemét Gail.

Félősen kihúztam magam.

– Miről?

– Négyszemközt, persze – duruzsolta.

Blaise sértésnek vette, hogy őt kihagyná a társalgásból, de amikor finoman bólintottam felé, szomszédom vette a lapot.

– Találkozunk a teremben – ígértem neki. Végül összeráncolt szemöldökkel elvonult.

Gail nekidőlt az egyik szekrénynek és úgy feszített, mintha csak egy poszterfotózásra készülne.

– Szeretnék bocsánatot kérni a baleset miatt. Tegnap elmentem Endersonhoz és kifizettem a kocsitok szerelési díját.

A szemem kikerekedett.

– Nos, ez rendes tőled.

– Nem akarom, hogy szemétnek gondolj.

– El van felejtve.

Őszintén meglepett a viselkedése. Emlékeztetnem kellet magam, hogy ő ugyanaz a fiú, akit mások utálnak.

– Ettől függetlenül nem tartom szépnek, ahogy Mr. Gerannel viselkedtél. – Ürügyet kerestem, hogy minél gyorsabban lezárjuk a beszélgetést, ezért elindultam a terem felé.

Gail követett.

– Mr. Gerant is már lerendeztem.

Amíg elhaladunk a folyosón, rengeteg diák tekintete villant felénk. Normális esetben azt gondoltam volna, hogy Gail is valami híresség, ezért bámulta mindenki őt, de néhányan már rémülten és halálra sápadt arccal figyelték, ahogyan Gail mellett menetelek.

Aggódni kezdtem.

– Szóval, Los Angelesből jöttél? – folytatta a beszélgetést.

– Valójában Santa Monicából.

– Nem úgy nézel ki, mint aki ott élt.

– Miért, hogy kéne?

– Nincs szilikonmelled és nem hordasz magassarkút.

Kezdtem attól félni, hogy ez a srác csupán ezért tartana érdekesnek. Aztán elvörösödtem, amikor leesett, hogy ez talán egy béna bók.

– Nem szeretném kitörni a nyakam, és valóban nincs botox-bérletem, ahogy sok más lánynak odafent.

– Király, ha egy lány Converse-t hord – mondta, miközben egy percre sem hervadt le a mosoly az arcáról. Lemeredtem a piros tornacipőmre, aztán ránéztem az ő fekete cipőjére. Az is kúl, ha egy pasi hord ilyen cipőt, de ezt inkább megtartottam magamnak.

– Mindig is el akartam jutni Kaliforniába – folytatta üdítő hanggal. – Olyan másnak tűnnek az emberek, akik ott élnek… és nem csak a plasztikáról beszélek. Tényleg minden sarkon van egy Starbucks, ahogy mondják?

– Hát, azért ez túlzás, de sok kávézó van, igen.

– Egyszer tuti kocsiba ülök és elmegyek innen.

– Mi tart vissza, ha ennyire utálsz itt lenni?

Gail láthatóan komorabb lett.

– Tulajdonképpen semmi. Mit szólnál, ha eljönnél velem?

Nevetnem kellett a képtelen ötlet hallatán.

– Most jöttem el onnan és egy ideig nem is megyek vissza – mondtam megtorpanva a terem előtt.

– Szükségem lesz egy idegenvezetőre. Tudod... – és itt egy kicsit közelebb hajolt hozzám. Mentás sampon és enyhe borsikafű illatot éreztem rajta. – Azt vettem észre, hogy te sem szívesen vagy itt. Figyeltelek! – mondta kétértelműen, és ujjait átfuttatta a haján.

A gondolat, hogy Gail figyelt engem, izgalmas érzéseket keltett bennem.

– Ha te mondod.

– Elszökhetnénk.

– Mint Rómeó és Júlia? – mutattam az irodalomterem melletti falitáblára, ahol a tavasszal esedékes előadást hirdették.

– Én speciel a Thelma és Louise-ra gondoltam, de ha neked jobban tetszik Júlia karaktere… – Inkább az tetszett, hogy ő lenne Rómeó, bár a végkifejlet miatt egyik szerep sem csábított túlságosan.

– Na és, melyikük lennél? – fordítottam félre a fejem.

Felhorkantott.

– Egyértelmű, hogy Louise.

– Vajon ezt azért mondod, mert én olyan esetlennek tűnök, mint Thelma?

– Elkeseredettnek leginkább… – Nem fejezte be a mondatot, mert a csengő megszólalt a fejünk felett. Rengeteg diák özönlött be mellettünk az osztályba, így kénytelen voltam felkenődni a falra.

Nem tudtam nem észrevenni, hogy számos srác direkt oldalba lökte Gailt, azonban ő úgy tűrte, mint aki rég hozzászokott ehhez. Nem értettem, hogy miért teszi ezt, és miért nem áll ki magáért.

A tömegben odaverődött Dexter is, aki pökhendi vigyorral megállt kettőnk között.

– Mizújs? – kérdezte, miközben a falnak passzírozott. Kétségbeesetten bámultam Gailt, aki vette a lapot.

– Húzz el innét – mondta, és fenyegető pillantással illette Dextert.

– Bocs, haver, de most Hazellel beszélek – kérte ki magának, és továbbra is úgy tornyosult fölém, hogy nem tudtam mozdulni. – Nyugi, csak szerettem volna megkérdezni, hogy van-e valamilyen programod a hétvégére? Elmehetnénk kocsikázni vagy kajálni. Mit mondasz?

– Felejtsd el – vágtam rá. Kibújtam a karja alól és szorosan Gail mellé léptem.

Dexter úgy nézett végig rajtunk, mintha valamilyen becstelen dolgot látna. Gail ökle összeszorult és roppant egyet.

Dexter felém mutatott.

– Sírva fogsz nekem könyörögni, meglásd.

Már készültem volna mondani valamit, amikor egy alacsony, jelentéktelebarna hajú, polárpulcsit viselő nő jelent meg a hármasunk mellett.

– Mr. Kinley, Mr. Huber... – A tanárnő éles pillantása a két fiún időzött. Rám csak sután pislogott macskás szemüvegkerete mögül, nem tudhatta ki vagyok. – Becsöngettek. Befelé az osztályba!

– Igen, Mrs. Worley – bólintott Dexter, aztán fülig érő szájjal odébbállt.

Mrs. Worley könyvekkel a kezében becaplatott a terembe. Gail egy mukkot se szólt, az ajtó előtt vesztegelt.

– Te nem jössz? – kérdeztem vágyakozva.

Megrázta a fejét, majd tett hátrébb egy lépést.

– Szólj, ha meggondolnád magad, Thelma! – mondta, és elindult az udvar felé, mielőtt bármit is kinyögtem volna. Figyeltem, ahogy a parkoló irányába baktat. Szó nélkül hagytam, hogy lógjon.

Az irodalomtanár ekkor a nevemen szólított. Besiettem Blaise mellé és újból beégettem magam az osztály előtt.

Az első napon relatíve jóra sikerült, minden tragédia nélkül. Csak spanyolórán szólítottak fel, az égnek hála, a nyelv nem esett nehezemre. Hiába tervezte el a tanár, hogy egész évben csak spanyolul fog megszólalni, míg mások óbégattak és fanyalogtak, addig én lelkesen jegyzeteltem és tanári felszólításra helyesen válaszoltam a legtöbb kérdésre.

Mrs. Grande csillogó szemmel társalgott velem, én egyedül mutattam nagyobb érdeklődést a mondandója iránt. Mindent elkövetett, hogy megszerettesse a nyelvet a csoporttal, akik fikarcnyi érdeklődést sem mutattak a főnévi igenevek iránt. Ha valaki nem értett valamit vagy századszorra mondta, hogy repítalo, por favor, akkor a tanerő megismételte a mondandóját, de úgy tűnt, csak én és ő értettük, mikor hozzátette: niños estúpidos.

Úgy tűnt, Blaise nem bánta, hogy egész nap bébiszittert kell játszania. Talán ő is azt gondolta, a kettőnk kényszeresnek induló kapcsolatával mindketten jól járunk. Az ebédlőben csak ketten ücsörögtünk az egyik félreeső asztalnál és az irodalomórai tananyagról, John Steinbeck Egerek és emberek című regényéről beszélgettünk.

Megegyeztünk, hogy spanyol után a parkolóban találkozunk. Hamarabb kijöttem, Blaise nem várt a kocsijánál. Nekidőltem a régi Fordnak, amin több lyuk tátongott, mint egy ementálin.

Délutánra különösen meleg lett és a páratartalom az egeket verte, így megváltam a zöld kapucnis pulcsimtól és felfogtam a mellemig érő barna hajamat.

A jó idő elpárologtatta a bennem lévő kezdeti feszültséget. Mondhatnám, hogy egy príma napot hagytam a hátam mögött, hiszen a vártak ellenére senki sem szaladt oda hozzám a folyosón autogramot kérni, és egyetlen lesifotós sem tolakodott be az intim szférámba.

Amíg Blaise megérkezett, elővettem a töri könyvemet, hogy vázlatot írjak a beadandóhoz. Alighogy az első pontig jutottam, mikor egy autó parkolt le mellettem éles fékcsikorgással. Lehúzott ablakán Gail lógott ki.

– Úgy volt, hogy a kocsid totálkáros – tettem le a kezemből a könyvet. Tudtam, hogy túloz, amikor ezt állította Mr. Gerannak.

Felnevetett.

– Nem úgy néz ki? – paskolta meg a vén Volkswagen oldalát.

Nem tartottam magam eminensnek, de nem éreztem fairnek, ha valaki ekkorát lódít a tanároknak, hogy utána arcátlanul megjelenjen a járgánnyal. Gailt azonban ez hidegen hagyta, mint sok minden más.

– Elvigyelek?

Megpróbáltam leplezni, mennyire elborzaszt a gondolat, hogy a szívem legmélyén, igenis szeretnék beülni mellé.

– Blaise-t várom.

– Csak másfél óra múlva végez. Ilyenkor mindig korrepetál.

Végszóra megcsörrent a telefonom, rajta Blaise számával. Felvettem, közben Gailt figyeltem, aki határozottan tovább mosolygott. Utáltam, hogy igaza lett.

Blaise sűrű bocsánatkérések közepette hadarta el, hogy elfelejtett nekem szólni, és akarja lemondani a korrepetálást. Egyre bosszantott, hogy Gail ennyire jól értesült az iskolában történő dolgokról, pedig úgy tűnik, egyáltalán nem is érdeklik az emberek.