Írta: Kristen Ciccarelli

A mű eredeti címe: Heartless Hunter – The Crimson Moth #1

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztő: Szabó Ferenc

Nyelvi korrektorok: Póczek Csilla, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Kristen Ciccarelli, 2024

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Kerri Resnick

Borítóképek: Sasha Vinogradova (moly); 55th/Shutterstock, backUp/Shutterstock, atk works/Shutterstock

Illusztrációk: lyubava.21/Shutterstock

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 206 3 (epub), kiadói kód: MX-3243e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

AZOKNAK, AKIK FÉLNEK
ÖNMAGUK LENNI

Bajtársak! A gonosz visszatértét csakis a régi világ halálával akadályozhatjuk meg. El kell pusztítanunk a boszorkányokat, és ki kell oltanunk a mágiájukat! E felsőbb cél – hogy megszabaduljunk elnyomásuktól – érdekében mindent szabad.

Vérük mindörökre fesse vörösre az utakat!

NICOLAS CREED, A NÉP JÁMBOR PARANCSNOKA

ELŐHANG

AMIKOR A VÉRŐRSÉG MEGNESZELTE, hogy egy lány boszorkány lehet, meztelenre vetkőztették, és hegek után kutatva szemügyre vették a testét.

A Nővérkirálynők uralma alatt a boszorkányok büszkeséggel, ékköves gyűrűk és selymek módjára tették közszemlére hatalmukat. A hegek a gazdagság, a rang, és legfőképpen a mágia jelei voltak.

Most azonban az űzött vadat jelölték.

Rune legutoljára két évvel ezelőtt látta egy boszorkány hegeit, miután a boszorkány-királynőket meggyilkolták álmukban, tanácsuk vére pedig az utcákon folyt. A Vérőrség átvette a hatalmat a város felett, majd kezdetét vette a tisztogatás.

Naplemente volt, miközben a tömeg egyre csak gyűlt a ködáztatta város közepén. Rune közöttük állt, képtelen volt nem észrevenni az emberek arcára kiülő vérengző, lázas tekintetet. Bosszúra szomjaztak, úgy akarták azt leönteni a torkukon, mint a drága vörösbort.

Az égben sirályok vijjogtak, ahogy az idős boszorkány felbotladozott a tisztogatóemelvényre. Az utána következőkkel ellentétben az öregasszony nem zokogott, és nem is könyörgött kegyelemért, hanem higgadt beletörődéssel nézett szembe végzetével. A Vérőrség letépte blúzának egyik ujját, felfedve bűneinek bizonyítékát: a bal karján végigfutó hegek mintázata úgy terült el aranyszín bőrén, mint a finom, fehér csipke.

Rune önkéntelenül is gyönyörűnek látta őket – a hegeket, amelyek egykoron az asszony felsőbbrendű státuszát jelölték. Lehetetlen volt elrejteni őket, ami könnyű prédává tette a nőt a boszorkányvadászok számára.

Rune ezért nem vágta meg magát sohasem.

Nem engedhette meg, hogy ráleljenek a hegeire.

EGY

RUNE

KÁPRÁZAT (fn.): a legalacsonyabb rangú és legalapvetőbb bűbájfajta.

A káprázat-bűbájok egyszerű, rövid ideig fenntartott illúziók, amelyek kevés vért igényelnek. Minél frissebb a vér, annál erősebb a varázs, és annál könnyebb annak megidézése.

Részlet A mágia szabályaiból,
a Bátor Callidora királynő tollából

AZ EGET VILLÁMCSAPÁS HASÍTOTTA KETTÉ, ahogy Rune Winters áthaladt a nedves erdőn, aminek fenyőlombja alig óvta meg őt az esőtől. Lámpásának fénye megvilágította az előtte elterülő utat, melynek felszínét göcsörtös gyökerek és esővízpocsolyák törték meg.

Borzalmas egy este volt ez a bűbájszórásra. Az eső átáztatta köpenyét, a nedvesség fellazította a bűbájjeleket, amiket vérrel rajzolt a csuklójára. Még azelőtt újra kell majd rajzolnia a jeleket, hogy az eső teljesen elmosná azokat, velük együtt a varázslatot is elpusztítva.

A Rune-t álcázó illúziónak addig ki kellett tartania, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy Seraphine nem fog végezni vele.

A Nővérkirálynők egykori tanácsadójaként Seraphine Oakes nagy hatalmú boszorkány volt. Rune pedig kétévnyi kutatást követően végre rátalált. És most, hogy ez megtörtént, vajon mire lel majd az erdős hegyfokon – barátra vagy ellenségre?

Rune az ajkát harapdálta, ahogy felidézte a nagyanyja két évvel ezelőtti, utolsó hozzá intézett szavait.

Ígérd meg nekem, hogy megkeresed Seraphine Oakest, kedvesem! Ő majd mindent elmond neked, amit én nem tudtam.

Miután a Vérőrség letartóztatta és elhurcolta a házból a nagyit, egy véres X-et kentek a bejárati ajtóra, mindenki számára jelezve, hogy odabenn a Köztársaság ellenségére bukkantak, aki immár úton van a tisztogatásra.

Annak a napnak az emléke tőrdöfésként élt benne.

Rune vérében ideges bizsergés pulzált, ahogy ment tovább. Mint valami zenei nyitány, ami egyre hangosabbá és tempósabbá vált. Ha Seraphine még azelőtt átlát a Rune-t álcázó illúzión, hogy végighallgatná őt, meglehet, hogy kihajítja őt a házából – vagy, ami még rosszabb, ott helyben végez vele.

Mivel Rune Winters bárhová is ment, a gondosan felépített hírneve követte őt.

Informátor volt. Boszorkánygyűlölő. Az Új Köztársaság üdvöskéje.

Rune volt az a lány, aki elárulta a nagyanyját.

Ezért is álcázta magát ma este egy árukkal megpakolt öszvért vezető, idős házalónak. A levegőt nedves ürülék szaga töltötte meg, lábasokból és serpenyőkből álló rakománya pedig az állat minden egyes lépésével hangosan zörgött – minden egyes részletet a Rune vérében élő mágia hívott életre, és a csuklójára rajzolt szimbólumok tartották egyben, hozzá kötve a bűbájt.

Káprázat volt, a legalapvetőbb bűbájforma, és Rune-nak mégis minden csepp mentális erejére szüksége volt hozzá. A varázslat kiváltotta fejfájás még mindig ott tombolt a halántékánál.

Az ágak remegtek az esőtől. A magasban villám cikázott, megvilágítva az erdőn túl, a szirt szélén álló apró kunyhót. Az ablakokban meleg lámpafény ragyogott, Rune pedig érezte a kéményből előtörő fafüst illatát.

A bűbájjegyei gyorsan fakultak, mire az illúzió megremegett körülötte. Szüksége volt rá, hogy egy kicsit még kitartson.

Rune letette a lámpását, elővette a zsebében rejtőző üvegfiolát és kihúzta a dugóját. Ujjbegyét a benne található vérbe mártotta, majd csuklóját a lámpás fényébe tartotta, és újrarajzolta az ott lévő szimbólumokat, megerősítve azokat. Az egyik a külsejét változtatta meg – a haját ősszé, a bőrét ráncossá, a vállát púpossá tette –, a másik meg életre hívta a mellette lépkedő öszvért.

Abban a pillanatban, hogy végzett, a bűbáj felzengett a fülében, a nyelvét pedig sós íz lepte el. Az illúzió a helyére pattant, az azt Rune-hoz fűző szálak megerősödtek, a halántékát kínzó fájdalom pedig még nagyobb erővel kezdett lüktetni. Rune lenyelte a mágia sós ízét, kámzsáját a hajára húzta, a erősödő fejfájás miatt összeszorította a fogát, majd felvette lámpását, és kilépett az erdőből, folytatva útját a ház felé.

A csizmája sárban cuppogott. Az eső az arcát verte.

Bármi is történjék, amint kinyílik az az ajtó, immár az Ősök kezében lesz. Ha Seraphine átlát a varázslatán és halálra átkozza őt, nos, azt Rune teljes mértékben meg fogja érdemelni. Ha pedig megkegyelmez neki…

Rune az ajkába harapott: igyekezett nem reménykedni.

Ahogy keresztülhaladt az udvaron, egy ló ideges nyerítését hallotta meg a sötétében kirajzolódó istállóból. Az állatot valószínűleg megriasztotta a vihar. Rune a házhoz érve nyitva találta a bejárati ajtót, az udvarra aranyló fény háromszöge vetült.

Megmerevedett ujjai lámpásának bronzgyűrűjére feszültek. Vajon Seraphine már várt rá?

Egyes boszorkányok előtt fel-felrémlett a jövő – bár manapság ez ritka és gyakran kiszámíthatatlan képesség volt. Közel sem fogható a régi, nagy hatalmú szibillák éleslátó próféciáihoz. Seraphine talán közéjük tartozott.

Rune e gondolatra kihúzta magát, és akaraterejét összeszedve megindult előre. Ha Seraphine előre látta ezt a találkát, akkor tudta, hogy Rune kicsoda, és hogy úton van hozzá.

Még egy oka arra, hogy túlessek ezen az egészen.

Az illúzió-öszvért az udvaron hagyva átlépte a küszöböt. Odabenn senki sem várt rá. A tűz haldoklott a kandallóban, a zsarátnok vörösen izzott, az asztalon pedig egy tányér étel pihent, a szósz összeállva, mintha már kinn lett volna egy ideje. A nyitott ajtón bezúduló eső megnedvesítette a kőpadlót a talpa alatt.

Rune a homlokát ráncolta.

– Helló?

Csak a csend felelt neki.

– Seraphine?

A ház felnyögött a tulaja nevére – a gerendák megroppantak feje fölött, a falak megremegtek a szélben. Rune körbepillantott, valami jelét keresve az itt élő nőnek. Az aprócska házban mindössze egyetlen helyiség volt, az egyik sarokban konyhával, azzal szemben meg egy apró íróasztallal.

– Itt kell lenned valahol…

A szoba közepén álló, durván megmunkált létra a galériára vezetett. Fokaira lépve Rune felmászott a tetejére, ahol egy bevetetlen ágyra és három, a padlóra mézszínű viaszt csepegtető, meggyújtott gyertyára bukkant. Visszamászott a földszintre, és ellenőrizte a ház hátuljában nyíló ajtót, ami egy üres kertbe vezetett.

Seraphine-nek semmi nyoma nem volt.

Rune bőre bizsergett a nyugtalanságtól.

Merre lehet?

A ló ismét felnyerített a távolban.

Az istálló. Hát persze. Ha az állat megrémült, Seraphine biztos kiment, hogy megnyugtassa.

Kezében lámpásával és a koponyájában még mindig lüktető fejfájással, Rune ismét átlépte a küszöböt, ki az esőbe, az ajtót résnyire nyitva hagyva, és útközben összeszedve illúzió-öszvérjét. A csuklójára eső hullott, mire a bűbáj megingott körülötte, próbálva belé kapaszkodni. Sietve szedte a lábát, és már félúton járt az istállóhoz, amikor valami cuppant egyet a csizmája alatt. Így, a sötétben, vihar közepette alig lehetett látni valamit, úgyhogy Rune leguggolt, lámpását pedig letette a sárba.

Egy ruhadarab volt az.

Rune kezébe vette az átázott anyagot. Talpra állva megvizsgálta a lámpás fényében: egy egyszerű gyapjúruha volt, olyasmi, amit mondjuk egy szolgáló visel, miközben a padlót sikálja.

Csakhogy ennek végig volt hasítva a háta.

Ugyan miért…

Végigpillantott az ösvényen, mire észrevett egy második ruhadarabot. Lehajolva látta, hogy az egy vászon alsóruha, amit barnára festett a sár. Ennek is felmetszették a hátát. Nem, gondolta Rune, ahogy esőcsípte ujjait végighúzta a foszladozó széleken. Nem metszették.

Tépték.

A gyomra görcsbe rándult.

Miután a csuklója így ki volt téve az elemeknek, az eső teljesen elmosta a bűbájjegyeit, az illúzió pedig lehullott róla. Azzal együtt a fejfájása is elszállt. Még mielőtt rendbe tehette volna a jeleket, hirtelen feltámadt a szél, úgy morogva, mint egy éhes farkas.

CSATT!

Seraphine házának ajtaja becsapódott.

Rune elejtette a gyapjúruhát, és az ajtó felé fordult, miközben lélegzete elakadt a torkában. Most, hogy becsukódott, teljes egészében látta az ajtó deszkáin saroktól sarokig húzódó, véres X-et.

A Vérőrség jelét.

Seraphine nem az istállóban volt, hogy lenyugtassa lovát. A katonák ráleltek, levetkőztették, és magukkal vitték.

A nagyi legrégibb barátja a Vérőrség kezére jutott – a legveszélyesebb dolog, ami egy boszorkánnyal történhet.

KETTŐ

RUNE

RUNE VÉGIGVÁGTATOTT A NAGYI KIMERÜLT lovával, Ladyvel a főváros ködlepte utcáin.

Az utat villanylámpák világították meg, fehér fényük zümmögve vetült az út két oldalán lévő, bezárt üzletekre. Lady sietős patadobogása a macskaköveken éles kontrasztját adta a környező csendnek.

Két év telt el azóta, hogy ezen utcákat vörösre festette a boszorkányok vére, és megszületett a Vörös Béke Köztársasága. Rune e két évet Seraphine Oakes felkutatásával töltötte, eltökélve, hogy eleget tesz nagyanyja utolsó kérésének.

A rezsim a nagyi összes boszorkány barátját kivégeztette, lefoglalta birtokaikat és örökségüket. Az egyedüli barát, aki átvészelte a tisztogatást, Seraphine volt, de csakis azért, mert az előző királynő közel két évtizeddel ezelőtt száműzetésbe küldte őt, és azóta senki sem látta.

Most, azon az éjjelen, amikor Rune végre rábukkant, a boszorkányvadászok megelőzték őt.

Véletlen egybeesés lett volna? Vagy valaki gyanakodott Rune-ra? Sejtette, hogy ez előbb-utóbb be fog következni. Így mostantól kénytelen lesz különösen óvatosnak lenni. Ha a Vérőrség valamelyik tagja megsejtette, hogy miben mesterkedik, muszáj lesz leráznia őt.

Rune igyekezett nem is gondolni sem az ajtón lévő, véres X-re, sem a sárban hagyott, széttépett ruhákra. Pontosan tudta, mi történt Seraphine-nel. Saját szemével látta azt, amikor a Vérőrség eljött a nagyiért.

Rune volt az, aki odahívta őket.

Közvetlenül a felkelés után a katonák az összes ismert boszorkányt összegyűjtötték, és végeztek velük. Az Új Köztársaság hadserege átvette az uralmat a kikötők felett, biztosítva, hogy senki se tudja elhagyni a szigetet.

Lefoglalták a nagyi hajóit, és csak idő kérdése volt, hogy a boszorkányvadászok megjelenjenek a Wintersea-házban, hogy letartóztassák őt.

A nagyinak azonban volt egy terve. Egy régi üzlettársának volt egy hajója, amivel boszorkányokat csempészett ki a szigetről. A hajó a magánöbléből indult éjfélkor, és hogyha oda tudtak érni időben, a nagyinak és Rune-nak is volt hely az apró lélekvesztőn.

Akkoriban Rune csak tizenhat volt, és még nem tört felszínre a varázsereje. Soha még csak eszébe sem jutott, hogy ez valaha is bekövetkezhet, hiszen a vérszerinti szülei nem boszorkányok voltak, márpedig boszorkány csakis boszorkánytól származhatott – bár a mágia néha egy-egy gyereket érintetlenül hagyott, másszor meg egész nemzedékeket ugrott át, úgyhogy nehéz volt megjósolni a dolgot. Rune szülei egy borzalmas hajótörés folyamán tengerbe fúltak, amikor a lány még csak kisbaba volt, így árván maradt, egyetlen családtag nélkül, aki gondját viselhette volna. Úgyhogy a nagyi örökbe fogadta.

Azonban nem számított, hogy Rune nem volt boszorkány, sem pedig az, hogy nem volt vérrokona a nagyinak. A Vörös Béke értelmében csakis az számított, hogy Rune nem adta fel a nagyit. Így hát amikor a Vérőrség eljött a nagyanyjáért, őt is szimpatizánsnak bélyegezték volna, hogy aztán Kestrel Winters oldalán végezzék ki a bűnéért, mert nem adott fel egy boszorkányt.

Ez a hajó volt az egyetlen esélyük arra, hogy megmeneküljenek.

Rune éppen sietve pakolta a holmiját, amikor üzenet érkezett Alexander Sharpe-tól, legrégebbi barátjától.

Valaki elárult titeket, állt az üzenetben. A Vérőrség tud a tervetekről. A halászt este katonák fogták el, és most ott várnak rátok az öblében.

De Alex üzenete még rosszabb hírekkel is szolgált: A városból kivezető utakat lezárták, és mindenkit letartóztatnak, akinek nincs engedélye az utazásra.

Nem volt hová menekülniük – csapdába estek a Wintersea-házban. Elrejtőzhettek, de vajon meddig?

Fel kell őt adnod, Rune. Mielőtt még nem késő.

Az üzenet egyértelmű volt: ha Rune nem adja fel rögtön a nagyit, mindkettejüket ki fogják végezni.

Ha ezt nem hajlandó megtenni, Rune fájdalmas halállal fizet. De hát akkor is a nagymamájáról volt szó! Arról a személyről, akit Rune a legjobban szeretett az egész világon. Feladni őt olyan lenne, mintha kimetszené a saját szívét, és azt nyújtaná át. Úgyhogy odavitte az üzenetet a nagyihoz, bízva abban, hogy ő majd tudja, hogyan evickéljenek ki ebből a helyzetből.

Emlékezett a nagyi acélos tekintetére, ahogy az idős asszony elolvasta a levelet. Azonban ahelyett, hogy előállt volna egy újabb szökési tervvel, így szólt: Igaza van. Most rögtön jelentened kell engem.

Rune rémülten rázta a fejét. Nem. Kell lennie valami más útnak!

A nagyi a karjai közé vonta Rune-t, és magához szorította őt. Rune még mindig emlékezett a levendulaolaj illatára, amit a nagyi a füle mögé kent. Kedvesem, megölnek téged, ha nem teszed.

Rune ekkor zokogva a szobájába rohant, és magára zárta az ajtót.

Ha igazán szeretsz engem, mondta a nagyi az ajtó másik oldaláról, akkor megóvsz attól a kíntól, hogy végig kelljen néznem, ahogy megölnek téged.

Rune szemét könnyek csípték, a torka összeszorult a zokogástól.

Kérlek, kedvesem. Tedd meg ezt értem!

Rune összeszorította szemét – fel akart ébredni ebből a rémálomból. Csakhogy ez nem rémálom volt. Két dolog közül választhatott mindössze: vagy feladja a nagyanyját, vagy borzalmas halált hal az oldalán.

Az orcáján forró könnyek csorogtak.

Végül aztán Rune kinyitotta az ajtót, és kijött a szobából.

A nagyi szoros ölelésbe zárta őt. Rune haját simogatta, pont úgy, mint tette azt kiskorában. Most nagyon okosnak kell lenned, drágaságom. Okosnak és bátornak.

A nagyi Lizbeth segítségével lóra ültette Rune-t, és vágtatva kiküldte az éjszakába.

Rune emlékezett a csípős szélre és a zuhogó esőre. Emlékezett rá, miképp rázta a testét a remegés. Az éjszaka dermesztően hideg volt, de a szívét még annál is jegesebb félelem szorongatta.

Megtehette volna, hogy nemet mond. Megtehette volna, hogy egyenest odamasírozik a katonákhoz, és a nagyi helyett önmagát adja fel.

De nem tette.

Mert mélyen belül Rune nem akart meghalni.

Mélyen belül gyáva volt.

Rune átázva és reszketve bebotorkált a Vérőrség főhadiszállására, és kiejtette a szavakat, amikkel halálra ítélte a nagyanyját.

Kestrel Winters szökni készülő boszorkány, mondta nekik, cserben hagyva azt a személyt, akit a legjobban szeretett az egész világon. El tudom vinni magukat hozzá. De sietnünk kell, mielőtt még elinal.

Ezután elvezette a Vérőrséget a Wintersea-házhoz, ahol azok letartóztatták a nagyit, majd elhurcolták az idős asszonyt a házból, miközben Rune némán és dermedten nézte mindezt. Mindent magába fojtva.

Aztán amikor a katonák már biztos távolban voltak, a padlóra borult, és zokogni kezdett.

Rune az elmúlt két évet azzal töltötte, hogy igyekezett vezekelni ezért az éjszakáért.

De a nagyinak igaza volt: azzal, hogy átadta őt, Rune bizonyította, hogy éppen olyan hűséges az Új Köztársasághoz, mint mindenki más. Még hűségesebb is. Végül is, miféle ember lenne képes elárulni a saját nagyanyját? Csak egy olyan, aki mindennél jobban gyűlöli a boszorkányokat.

Megannyi boszorkány élete függött ettől a színjátéktól.

Rune remegő kézzel szorította Lady gyeplőjét, a bőrszíjak szarvasbőr kesztyűjébe martak, ahogy tekintetét végighordozta a főváros ködös utcáin. Ha szerencséje van, a Vérőrség egy ideig valami ideiglenes fogdában tartja Seraphine-t. Az Őrség valószínűleg megvárja majd, hogy még egy pár boszorkányt levadásszanak, mielőtt mindet együtt a palota börtönébe szállítanák.

Ha azban Rune-nak nem lesz szerencséje…

A másik lehetőség gondolatára – arra, hogy Seraphine-t máris tömlöcbe zárták a palota alatt, ahol most a tisztogatásra vár – rosszullét kezdte szorongatni a gyomrát.

Rune sebesebb vágtára késztette Ladyt, próbálva maga mögött hagyni ezt az érzést.

Ezt kellett ma este megtudnia: hogy Seraphine életben volt-e még, és ha igen, hol tartotta őt a Vérőrség.

Ahogy Ladyvel a város központjába értek, egy hatalmas, kupolás tetejű épület emelkedett ki a homályból, a mérete a palotáéval vetekedett.

Az operaház.

Odabenn minden bizonnyal akadt pár boszorkányvadász, a törvényszék tagjairól nem is beszélve. Némelyikük biztos tudja majd, hol van az új fogda.

Először az operaház rézkupolájú pavilonja tűnt fel, az a hely, ahol a hintók kitették a vendégeket. A pavilont öt, egyenként öt emelet magas, hatalmas oszlop vette körbe.

Rune-t mindig meglepte, hogy a Jámbor Parancsnok engedélyezte, hogy nyitva maradjon. A hazafik a forradalom után nem sokkal megrohamozták az operaházat, megfosztva azt régi tündöklésének nagyjától. A Boszorkányuralom idejéből visszamaradt festményeket, szobrokat, és egyéb díszeket összezúzták, elégették, vagy a tengerbe hajították. Azonban a beltér, a maga aranyfüstös falaival és vörös bársony székeivel megmaradt – megkerülhetetlen emlékeztetőként szolgálva a boszorkánykirálynők dekadenciájára.

Ahogy beértek a pavilonba, Lady pedig ügetésre lassított, egy idős, gondosan szabott, fekete egyenruhát viselő lovász lépett elő a bejárat boltíve alól.

Rune leszállt a nyeregből. Ahogy lapos talpú selyemcipője a kőből készült járdához ért, a lába majd összebicsaklott alatta. Minden egyes csontja sajgott a kemény vágta után, hogy időben ideérjen.

– Winters polgár. Jó későn ért ide ma este.

Rune gondolatban felszisszent az ismerős hang hallatán. A fiatalabb lovászokat jobban kedvelte ennél az idős hazafinál. A fiatalabbak csodálattal tekintettek rá, nem csak gazdagsága és kapcsolatai, hanem a forradalom hőseként szerzett hírneve miatt is.

Carson Mercer azonban továbbra is közönyös maradt a lány irányába, a megbecsülés hiánya pedig felzaklatta Rune-t. Vajon a férfi sejtette, hogy mit művel, vagy egyszerűen csak egy morcos vénember volt?

– A darab már a felénél tart.

A hangjában bujkáló rosszallás hallatára Rune magára öltötte szerepét. Hátratolta finom gyapjúköpenyének kámzsáját, és kirázta a haját, engedve, hogy az rozsdaarany hullámok tengereként hulljon alá.

– Szeretem kihagyni az első felvonást, Mercer úr. Amúgy is az egész olyan vontatott. Csakis azt érdemes tudni, hogy mi a vége. Kit érdekel a többi?

– Valóban – felelte Carson összehúzva a szemét. – Az ember eltűnődik rajta, hogy akkor egyáltalán minek jár operába. – Megfordult, hogy bevezesse Rune lovát az opera istállójába.

Mivel nem tetszett neki az él a férfi hangjában, utánakiáltott:

– A pletykáért, természetesen!

Abban a pillanatban, hogy Carson eltűnt a szeme elől, Rune idegesen megkocogtatta a ruhájába varrt, titkos zsebet, ahol egy fiolányi vér rejtőzött. Megnyugodva száműzte fejéből a zsémbes lovászt, majd belépett az operaházba – ahol a Vérőrség tagjai minden bizonnyal éppen a legújabb letartóztatásukról hencegtek. Rune-nak mást sem kellett tennie ma este, mint hogy nyitva tartja a fülét, és felteszi a megfelelő kérdéseket, aztán mire lemegy a függöny, már birtokában is lesz az információ, ami Seraphine megmentéséhez szükséges.

Befele menet több aprópénzért vagy ételért könyörgő gyermek mellett is elhaladt. A homlokukba metszett jelekből tudta, hogy Vezeklők, vagyis boszorkányszimpatizánsok leszármazottai. Ez azt jelentette, hogy a családjukban valaki nem volt hajlandó beárulni egy boszorkányt, vagy elrejtett egyet a boszorkányvadászok elől.

Ahelyett, hogy kivégeztette vagy tömlöcbe hajíttatta volna a boszorkányszimpatizánsok rokonait, a Jámbor Parancsnok a Vezeklők jelképét metszette a homlokukba, ezzel tudatva mindenkivel, hogy mit is tettek. Ez figyelmeztetés volt – egy mód arra, hogy elriasszák az embereket attól, hogy segítsenek a boszorkányoknak.

Rune ujjai bizseregtek, hogy az erszényébe nyúljon és szétosszon pár érmét, azonban a törvény tiltotta a Vezeklők közvetlen segítését, és így, hogy Carson ilyen közel volt, Rune nem mert a tűzzel játszani. Úgyhogy mindössze halványan elmosolyodott. A gyermekek válaszmosolyát látva bűntudat facsarta a szívét, ahogy elhaladt mellettük.

Odabenn Rune szembesült vele, hogy Carsonnak igaza volt: az opera már valóban a felénél tartott. Előtte a szertartásos lépcsősor – ami két, egyszer szétváló, egyszer újra egymásba fonódó félből állt – szinte teljesen üres volt, de a hangok kakofóniája, ami a fenti nagycsarnokból szűrődött le, egyértelmű jele volt annak, hogy a szünet már javában tart.

Kezét a hűvös márványkorlátnak feszítve Rune száműzte elméjéből a Vezeklő gyermekeket, és elindult felfelé. A lépcsőn lépkedve végig tudatában volt az őt körülvevő férfiaknak, érezte, hogy tekintetük még jóval azután is követi őt, hogy elhaladt mellettük. Ez emlékeztette őt a barátnőjével, Verityvel történt, közelmúltbeli beszélgetésére.

Nem gondolod, hogy itt az ideje, hogy válassz egyet?

Mármint Verity egy udvarlóra gondolt. Hogy válasszon egyet a számtalan előkelő ifjúból, akik sorban álltak Rune táncszalagjaiért a bálokban, romantikus vacsorákra hívták, és hosszú sétakocsikázásokra vitték őt. Nem Rune maga volt az, ami vonzotta őket. Persze, páran talán őszintén érdeklődtek a csinos pofi iránt, amit a lány a világ felé mutatott. A legtöbben azonban a nagyi vagyonára pályáztak – a nyereséges szállítóvállalatára és hatalmas birtokára, amit Rune mind „ajándékként” kapott az Új Köztársaságtól, hálából a forradalom során mutatott hősiességéért.

A hasznosabbakat Rune már több mint egy éve áltatta – mind jó kapcsolatokkal rendelkező családokból származtak, és olyan titkokhoz fértek hozzá, amikre Rune-nak szüksége volt. Titkokhoz, amiket a lány termek sötét sarkába és árnyas alkóvokba bújva gyakran elő tudott csalogatni belőlük.

De nem csinálhatta ezt a végtelenségig. Az udvarlók türelme véges volt, Rune pedig nem engedhette meg magának, hogy az ellenségeivé váljanak.

Verity listát írt a legérdemesebb udvarlókról, és a beszélgetésük utáni reggelen Rune párnáján hagyta.

A lány kénytelen lesz majd választani egyet közülük, méghozzá hamar.

De nem ma, gondolta, ahogy felsietett a lépcsőn. Ma a forradalom fiai és lányai közé vegyül majd, és ellopja mindazon titkokat, amiket csak tud.

Amikor Rune az összefonódó lépcsősor tetejére ért, szeme elé tárult a nagycsarnok, ami telve volt a fakó selymekbe és habos csipkébe öltözött, a hajukban krémszínű gyöngysorokat viselő operalátogatókkal, akiket mind a hatalmas csarnok plafonjáról lelógó, tucatnyi csillogó csillár-pár világított meg.

– Rune Winters – szólt egy hang, amit hallva a lány megtorpant. – Késve osonsz be, mint látom. Csak nem éppen az egyik szeretőddel eltöltött légyottról jössz?

Szavait megbotránkozott kacajok kórusa követte.

A hang Verity de Wilde-é volt – Rune legjobb barátnőjéé.

Verity a fények alatt állt, mindkét kezét csípőre téve, miközben az ajka játékos mosolyra húzódott. Fehér arcát leheletfinom, göndör, barna tincsek keretezték, szeme pedig sötéten csillogott szemüvege mögött. Egy fehér csipkeujjú, hátul mélyen kivágott, napraforgósárga ruhát viselt – az egyik olyan, az előző szezonból származó darabot, amit Rune-tól örökölt. Eredetileg ujjatlan volt, csakhogy az ujjatlan ruhák azóta kimentek a divatból, úgyhogy mielőtt odaadta volna Veritynek, Rune megkérte a varrónőjét, hogy tegyen rá ujjakat.

Verity körül divatos barátaik csoportja állt. Fiatal férfiak és nők, akik számtalanszor vacsoráztak már Rune asztalánál és táncoltak a lány báltermében – mint ahogy azt tenni fogják ma este is, az afterpartin.

Bár a barát kissé túlságosan is nagylelkű kifejezés volt, mivel egyetlen olyan ember sem akadt közöttük, aki, ha tudta volna, mi is ő valójában, ne adta volna fel Rune-t gondolkodás nélkül.

– Vagy talán – szólt egy másik hang, mire mindenki felé fordult – Rune egész éjszaka boszorkányokat menekített. Azt mondják, a Bíbormoly csakis az éj leple alatt tevékenykedik.

A szavakra hideg futott végig Rune hátán, aki ekkor egyenesen Laila Creed metsző szemébe nézett. Laila jó pár centivel magasabb volt nála – ami miatt mindig úgy tűnt, mintha lenézne Rune-ra –, valamint a Vérőrség tisztjei közé tartozott.

Ezenfelül gyönyörű is volt, éles arccsontokkal, és a feje tetejére halmozott, hollófekete hajjal. Rune felismerte magas derekú, pávakék ruhájának szabását: Sebastian Khan, a kontinensen élő, népszerű tervező munkája volt, akinél olyan hosszúra nyúlt a várólista, hogy majdnem egy évet kellett végigvárni, és akinek a ruháira mindenki vágyott a szezonban. Kész lehetetlenség volt megkaparintani egyet, hacsak az ember nem rendelkezett jelentős vagyonnal és kapcsolatokkal.

Rune-nak kettő is lapult a szekrényében.

Az, hogy Laila ezt a ritka ruhát, nem pedig az egyenruháját viselte, azt jelentette, hogy ma este nem volt szolgálatban. Tehát jó eséllyel nem volt azon boszorkányvadászok közt, akik bevitték Seraphine-t.

Rune vére megfagyott az ereiben Seraphine üres házának emlékére. A gondolatra, hogy a Vérőrség tagjai közvetlenül azelőtt leltek rá a boszorkányra, hogy Rune odaért volna. Ha valaki kémkedett utána, az a kém akár Laila is lehetett, aki valami Rune számára ismeretlen okból sohasem kedvelte a lányt.

Felvéve álarcát – azt, ami mögé a valódi Rune Winterst rejtette –, Rune hátrahajtotta fejét, és felkacagott.

– Ha! El tudjátok képzelni? Még hogy én azzal töltsem az estéimet, hogy fel-alá rohangáljak ezen az átkozott szigeten, ebben a borzalmas időben, a végtelen sár és eső közepette? Gondoljatok csak bele, mit művelne az ezekkel!

Felhúzta szoknyájának szegélyét, hogy közszemlére tegye selyemtopánkáját, amit maga Evelyn Minew, a föld túlsó felén élő couture-művész alkotott, akinek minden egyes műve egyedi volt, sohasem készített második darabot. Rune-nak fél évébe telt, hogy felvegye vele a kapcsolatot, majd még egy év kellett ahhoz, hogy megérkezzen a cipő.

Ezt neked, Laila Creed!

A csodálkozó és irigykedő pillantások kereszttüzében Rune leengedte szoknyája szegélyét, majd mosolyogva belépett a körülötte formálódott körbe, egy kicsit Laila elé állva, hogy kiszorítsa őt.

– Hallottátok? – szólt kissé összeesküvőn, a hangját lehalkítva. – Az az igazságosztó az utolsó adag boszorkányt a csatornákon keresztül csempészte ki. A csatornákon keresztül! Képzeljétek csak el!

A köré gyűltek undorodva ráncolták az orrukat.

Rune-nak nem kellett megjátszania a reakcióját. A gyomra görcsbe rándult az eset emlékére: a nyers szennyvíz orrfacsaró szaga betöltötte a sötét járatot és a térde körül hullámzott, ahogy ő és az ikerpár, akiket megmentett – a két lány alig volt tizenhárom – kilométereken keresztül meneteltek a bűzben a város alatt. Egy szolgáló rálelt a lányok ágyneműjére, amit egy padlódeszka alá rejtettek, és jelentette őket. A vásznon lévő vérfoltok nem vörösek, hanem feketék voltak – egy boszorkány árulkodó jele, aki éppen szert tett az erejére az első havivérzésével.

Azon az éjjelen Alexander Sharpe – ugyanaz a barát, aki jelzett Rune-nak, hogy a Vérőrség a nagyi nyomában jár – a csatorna túlsó oldalán várt rájuk tiszta ruhákkal és egy lóval, ami egyenesen a kikötőbe vitte a lányokat, ahol Rune egyik megpakolt teherhajója éppen indulni készült. Alex mindig ott várt a túlsó oldalon. Néha lovakkal vagy kocsival, máskor hajóval. Akcióik során ő volt az, aki gondoskodott a menekülőútról, és sohasem hagyta cserben Rune-t.

A teherhajó két nappal korábban érkezett vissza a kikötőbe, az ikrek pedig kódolt üzenetet küldtek, miszerint biztonságban vannak a kontinensen.

– Bárki, aki inkább gyalogol keresztül ürüléken, semmint, hogy édesen aludna egy puha, tiszta ágyban, nos, undorító. – Miután kezdett melege lenni a köpenye alatt, Rune kikötötte a nyakánál lévő, bojtos zsinórt.

A körülötte álló hallgatóságának tagjai mind egyetértőn hümmögtek. Mindenki, kivéve Lailát.

– De hát nem pontosan ezt mondaná a Bíbormoly is? Rune ujjai megfeszültek, ahogy a köpeny zsinórja kioldódott. A ruha lesiklott csupasz válláról, majd még mielőtt Rune utána kaphatott volna, valaki mögé lépett, elkapta a finom gyapjút, és a karjára hajtotta.

– Ugyan már! – szólt egy megnyugtató hang a lány füle mellett. – Ha Rune lenne a Moly, akkor átadta volna a nagyanyját a tisztogatásra?

Ahogy a hang gazdája Rune mellé lépett, a lány felpillantott. Alex Sharpe. Legrégebbi barátjának – aki olyan igaz barátja volt, mint Verity – közelében teste minden egyes izma ellazult.

A fiú a csillárok fényében csillogó, aranyló hajával ma este úgy festett, mint egy oroszlán. Tekintete meleg és szilaj volt, ahogy Rune-ra pillantott, a homloka azonban alig észrevehetően ráncba szaladt, ezzel jelezve, hogy tudja, merre járt a lány, és aggódik érte.

Noah Creed – Laila bátyja, és azon fiatalemberek egyike, akik felkerültek Verity rövid Udvarlók, akiket Rune-nak fontolóra kell vennie-listájára – becsatlakozott a beszélgetésbe.

– A Bíbormoly már hetek óra nem csapott le – mondta Noah, szintén Rune-t védve. Aztán, hogy megerősítse a mondandóját, még hozzátette: – Úgy hallottam, hogy az este behoztak egy újabb boszorkányt, méghozzá mindenféle nehézség nélkül. A Moly még csak meg sem próbálta megmenteni a nőt.

Rune figyelmét egyenest Noah-ra összpontosította.

Kíváncsi vagyok, ezt vajon hol hallhattad?

Noah ugyanolyan sötétbarna szemmel, éles arccsonttal, és sárgásbarna bőrrel bírt, mint a húga. Nemcsak fess volt a selyemhajtókás, lezser vállú, fekete zakójában, hanem ráadásul a Jámbor Parancsnok fia is. E pozíciónak hála rettentő közel állt ahhoz, hogy a legtöbb titkosított információ elsődleges forrása legyen, ami miatt valóban remek opció volt, mint udvarló.

De vajon észrevenné, hogy a felesége éjjelente kiszökik az ágyból? Vagy, hogy hajnalban, kimerülten tér haza… néha kéken-zölden?

Rune Noah felé fordította mosolyát.

– Elfogtak egy boszorkányt? Ma este? Ne kínozz minket, Noah, mondd tovább!

Hirtelen Rune figyelmének középpontjában találva magát Noah szeme elkerekedett. De tiltakozón felemelte a kezét.

– Gideon Sharpe hozta be őt. Mindössze ennyit tudok.

Gideon Sharpe.

Rune ajka majdnem vicsorba rándult Alex bátyjának említésére. Az Új Köztársasághoz szinte vallásosan hűséges Gideon könyörtelen, vérszomjas boszorkányvadász volt, aki Rune fajtájának több képviselőjét küldte tisztogatásra, mint az Őrség bármelyik másik tagja.

Ezenfelül híres volt arról, hogy részt vett a Nővérkirálynők meggyilkolásában, lángra lobbantva a forradalmat.

Rune gyűlölte őt.

A két Sharpe fivér nem is különbözhetett volna jobban.

Elkapva Rune pillantását, Verity néma kérdéssel felhúzta egyik sötét szemöldökét. Rune feleletként füle mögé tűrte egyik hajtincsét, megvillantva nagyanyja rubintfülbevalóját. Az operába való indulás előtt vette fel, és úgy lógott a füléből, mint két vércsepp. A fülbevaló volt a válasza – kudarc –, mindent közölve tettestársával, amit csak a lánynak tudnia kellett. Seraphine az ellenség kezére került. A részleteket vagy Verity maga kideríti, vagy majd Rune beavatja őt a ma este tartott afterpartija előtt.

A rubintok láttán Verity ajka megfeszült. Tekintetét elfordítva Rune-ról gyorsan megköszörülte torkát.

– Nos, én mindig is azon a véleményen voltam, hogy Blackwater asszony a Moly – mondta, megragadva a csoport figyelmét, ahogy egy, a zajos, fényesen megvilágított terem túlsó végében ülő, göndör hajú, túlságosan sok gyöngysort viselő, idős nő felé pillantott. Blackwater asszony egyedül üldögélt az opera kávézójának teraszán, magában motyogva. – El tudjátok képzelni, ahogy az a vén tyúk a bolondját járatja a Vérőrséggel? Micsoda tökéletes álca!

Erre aztán mindenki felkacagott.

Ahogy folytatódott a találgatás, Rune megragadta a Veritytől kapott lehetőséget, és új céllal felfegyverkezve csendben a tömegbe vegyült: meg kellett találnia Gideon Sharpe-ot.

HÁROM

GIDEON

ÚJABB ESTE, ÚJABB BOSZORKÁNY.

Gideon Sharpe a zuhany csempéinek szorította öklét. Engedte, hogy a forró víz végigperzselje hátát, miközben zsibbadtan meredt a testéről tinta módjára lepergő és a lefolyó körül keringő vérre.

Képtelen lett volna megmondani, hogy a vér valódi-e, vagy csak képzeli. A rémálmai többé már nem csak az alvással töltött órákban kísértették – immáron gyakran az ébrenlét idején is lecsaptak rá.

Ez azonban nem rémálom volt. Tudta, hogy kinek a vére ez. Éppen annyira valódi volt, mint ő maga.

Nem lett volna szabad egyedül hagynod őket a nővel.

A Tasker fivérek előszeretettel mondtak ellent a parancsoknak. És bár Gideon sem szívelte a boszorkányokat, nem tolerálta a szükségtelen kegyetlenséget. Már legutóbb is meneszteni akarta a fivéreket, amikor azok félholtra vertek egy boszorkányt, de a felettesei azt felelték, hogy ellátni egy boszorkány baját semmiben sem különbözik attól, mint amikor az ember egy kórságot terjesztő patkányra tapos rá.

Így hát a bántalmazás folytatódott.

És mégis mit fogsz ezzel kezdeni?

Gideon lehunyta a szemét, és arcát a gőzölgő, forró víz felé fordította.

Ez a holnap problémája.

Jelen pillanatban ahhoz is túlságosan kimerült volt, hogy gondolkodjon. Túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy elmozduljon erről a helyről. Közel egy évébe tellett felkutatni azt a magas rangú boszorkányt, akit ma bevitt, és sebesen kellett vágtáznia, hogy elérjen hozzá.

Legszívesebben legalább egy hétig még csak nyeregre sem nézett volna.

Azonban beleegyezett, hogy ma este találkozik Harrow-val, az egyik informátorával, az operában. Seraphine hollétéről is Harrow értesítette őt, és a lánynak hírei voltak a Bíbormolyról – arról az állandó púpról Gideon hátán. A fiú alig várta, hogy hallhassa.

Ez a gondolat új erőt adott neki. A kezébe vett egy darab szappant, felhabosította, majd végigdörzsölte vele megviselt testét, minden egyes porcikáját megmosva, míg el nem ért a bal mellizmába égetett billogig: egy félhold által körbefogott rózsáig, pengeszerű tüskékkel.

Az ő jelképe.

Gideont a zuhany forrósága ellenére is kirázta a hideg.

Meglehet, hogy az ifjabbik Nővérkirálynő halott volt, azonban örökre megjelölte őt.

Gideonben gyakran felmerült, hogy kimetszi bőréből, csakhogy a nő utolsó átkozott nyomától is megszabaduljon. Azonban azzal, hogy kivágja testéből a billogot, az emlékeket még nem hasítaná ki az elméjéből. Nem szabadulna meg a felvillanásoktól. Nem lágyítaná meg a rémálmokat.

Mindez nem számított. Valahányszor csak magához vette a kést, és annak élét a bőréhez érintette, a keze túlságosan remegett ahhoz, hogy rendesen elvégezze a feladatot. Úgyhogy a billog egyelőre maradt ott, ahol volt.

A nő gondolatára Gideon eltűnődött rajta, hogy a kifejezetten gonosz boszorkányok lelke vajon túlélte-e a halálukat, hogy aztán visszatérve kísértsék azokat, akiket még életükben kínoztak. Erre aztán rögtön azt kívánta, bárcsak soha eszébe se jutott volna ez. Gideon elzárta a vizet, majd, ahogy egyszeriben megrohamozta a hideg levegő, amitől felállt a szőr a karján és a lábán, szemügyre vette a gőzlepte helyiséget.

Cressida halott, te bolond. Szellemek pedig nem léteznek.

Meglehet, hogy Cressida valóban halott volt, azonban odakinn hozzá hasonlóan veszélyes boszorkányok jártak. Három nappal korábban újabb megcsonkított holttest került elő egy híd alól. A mellkasát feltépték. A vérét lecsapolták. Gideon nem lepődött meg, amikor megtudta, hogy a holtest a Vérőrség egyik tagjáé. Mindig a tagok közül volt valaki. A hónapban ez már a harmadik eset.

Gideon nem tudta bizonyítani, hogy a Bíbormoly áll e borzalmas tettek mögött, de erősen gyanította, hogy így van. A gyilkosságokra általában közvetlenül azelőtt került sor, hogy a nő lecsapott volna, kiszöktetve Gideon rabjait a börtöncellájukból és kicselezve egyre szigorúbb biztonsági intézkedéseit. Hogy ezt megtegye, a Molynak bűbájokat kellett alkalmaznia, a bűbájokhoz pedig vér kellett. Friss vér.

Melyikünk lesz a következő?

Gideon végighúzta a kezét az arcán, majd kirázta hajából a vizet, felkapott egy törülközőt, és megszárította magát, közben igyekezett gondolatait másfelé irányítani. Bármi más felé.

Az opera.

Igen. Jó. Most gondolatban végigveszi az estét, és a felkészülés majd száműzi a fürdőszobájában uralkodó kísérteties, jeges érzést.

Gideon most először is belegombolja fáradt testét az egyenruhájába, majd elvánszorog az operaházba. Ott aztán, miközben a színpadon valami haszontalan történetet zajlik, Harrow majd elmeséli neki, mit is tudott meg a Molyról. Végül aztán Gideon hazajön, az ágyba zuhanva előáll valami tervvel, álmok nélkül – vagy legalábbis ebben reménykedett – alszik egyet, aztán felébredve az új információ birtokában folytatja a gaztevő utáni vadászatát.

És ezúttal el is fogja őt kapni.

De Gideonnek először is át kellett vészelnie az operában eltöltendő estét. Ami még annál is kevésbé élvezetes program volt, mint hogy sáron és esőn át vágtasson egy boszorkányt üldözve.

Az egyedüli pozitívum az volt, hogy lemarad az első felvonásról.

NÉGY

RUNE

ITT KINN, AZ ELŐCSARNOKBAN a Vérőrség tagjai úgy virítottak, mint vörös pipacsok a mezőn. Az egyenruhájukat még ebben a rikító színekbe öltözött tömegben is lehetetlenség lett volna nem észrevenni. Gideon azonban nem volt közöttük.

Talán ma este nem jött el.

Ha valóban Alex bátyja vitte be Seraphine-t, akkor meglehet, hogy még a papírmunkával bajlódott. Vagy talán kivette az este fennmaradó részét.

Rune nem állta meg, hogy ne egyre csak azon járjon az esze, vajon Gideon tépte-e le a ruhát Seraphine-ről és kényszerítette arra a nőt, hogy meztelenül álljon az esőben, amíg ő és a katonái végighordozták tekintetüket a testén, hegeket keresve.

Az állkapcsa megfeszült a gondolatra.

Gideon Sharpe.

Gyűlölte őt.

Miközben Rune haragja vörösen izzó szén módjára perzselt, a lány ügyesen haladt a tömegben, mosolygós, vidám arcát mutatva, elejtve egy-két megjegyzést az új ruha- és frizuradivatot, vagy az Új Köztársaság előkelőségeinek azon fenséges vacsoráit illetően, amiken a múlt héten vett részt; sehol sem maradt sokáig, miközben tekintetével végig, folyamatosan a következő skarlát egyenruhát kereste.

Elhaladt a szokásos célpontjai mellett: a Vérőrség szövetségesei, a Törvényszék tagjainak lányai és fiai, olyan emberek mellett, akik nemcsak egyszerűen jó kapcsolatokkal bírtak, hanem örömmel villogtatták is azokat, ezzel egy időben tudtuk nélkül adva ki információkat. A beszélgetésük zaja úgy töltötte meg a levegőt, mint a pollenbe belerészegedett méhek zümmögése.

A fenti csillárok megvilágították a plafont, amit a csillagokkal teli, kékesfekete éjszakai égbolt képe díszített – a festmény érintetlenül maradhatott a forradalmat követően. A bejárati csarnok két végében egy-egy szalon kapott helyet, míg a termet övező oszlopok mögött több apróbb alkóv húzódott… intimebb találkozók lebonyolítására.

Rune éppen azon szalon felé indult, ahol a Vérőrség tagjai általában gyülekeztek, amikor egy kéz ragadta meg a csuklóját, kihúzva őt a tömegből, és be az egyik árnyas alkóvba.

Támadója felé fordulva Rune egy világosbarna szemöldök alól felé pillantó, aranybarna szempárral találta szembe magát.

A feszültség rögvest elszállt a tagjaiból.

Csak Alex volt az.

– Rune. – A fiú ujjbegyei Rune csuklójának érzékeny bőrének feszültek, ahogy mélyebbre húzta őt a sötétbe. – Úgy festesz, mint aki éppen a pokolba készül alászállni.

Rune-t hirtelen vágy kerítette hatalmába, hogy mielőtt ismét a veszély karmai közé veti magát, egy kicsit megpihenjen itt, Alexszel, a biztonságban.

– Mi történt az este? – kérdezte a fiú.

Rune, felidézve küldetését, lerázta magáról az előbbi vágyat.

– Hallottad, amit Noah mondott? A bátyád történt az este – felelte bosszankodva. – Gideon még előttem talált Seraphine-re.

Alex összevonta a szemöldökét.

– Szóval akkor…

A közelben hangok kórusa – köztük Laila Creedével – visszhangzott, mire Rune ösztönösen mélyebbre húzta Alexet az árnyak közé, mígnem a mellkasuk már majdnem egymásnak feszült. A lány nem aggódott azon, hogy valaki esetleg megláthatja őket így együtt. Egyszerűen azt feltételeznék, hogy pontosan az folyik itt, amivel Verity korábban látszatból megvádolta Rune-t: egy szerelmes légyott.

Inkább amiatt aggódott, hogy valaki meghallja őket.

Mindketten elnémultak, várva, hogy a beszélgetők elhaladjanak. Rune orra hegye alig két centire volt Alex állától, a levegőt pedig megtöltötte a fiú bőrre és tölgyfára emlékeztető illata. Az apró tér mintha összeszűkült volna körülöttük, Rune-nak pedig egy pillanatra eszébe jutott az éjszaka, amikor feladta a nagyit. Alex Wintersea-be sietett, aztán egész éjszaka ölelte őt, miközben a lány sírt.

– Aggódom miattad – suttogta Alex a fülébe. A hangja lágy volt, óvatos. Mintha Rune üvegből lett volna, Alexnek pedig ügyelnie kellene, nehogy véletlenül eltörje őt. – Azzal töltöd a napjaidat, hogy mindenki másnak gondját viseled, de veled ki törődik?

– Te viseled a gondomat – suttogta Rune a fiú kétsoros zakója hajtókájának. – Verityről nem is beszélve. Meg Ladyről.

– Lady egy ló – vágott vissza Alex. – Verity meg éppen annyira veti bele magát a veszélybe, mint te.

Mintha mondani akart volna még valamit, ám ekkor a csarnokban felzengett a szünet végét jelző csengő. Rune elhúzódott Alex ismerős, megingathatatlan alakjától, és kipillantott az alkóvból. A látótere nagyját kitakarta egy oszlop, de látta Laila fekete, divatos koronába fonott haját, ahogy a lány elindult vissza a nézőtér felé. A beszélgetés ricsaja máris halványodott. Pár perc, és a csarnok üres és néma lesz.

És Rune-nak még meg kellett találnia Gideont.

Nem volt hajlandó engedni, hogy az este pocsékba menjen. Meg kellett tudnia, hol tartják Seraphine-t.

– Itt van a bátyád? – suttogta, ahogy, mint a legkövérebb mezei egeret kereső sólyom, végighordozta tekintetét az egyre ürülő csarnokon.

– Nem tudom. Egész héten még csak nem is beszéltem vele. Miért?

Rune nem felelt. Nem volt rá szükség. Alex tudta, hogy mi jár a fejében.

– Rune, ne tedd! A bátyám veszélyes. – Gyengéden megragadta a lány csupasz vállát, és maga felé fordította őt. – Főleg rád nézve.

– A bátyád az Új Köztársaság minden egyes boszorkányára veszélyt jelent. – Kirántotta magát a fiú szorításából. – Főleg Seraphine-re. Ha nem derítem ki, hová vitette őt…

Sosem szabadítom ki. Meg fogják ölni, pont úgy, ahogy a nagyit is megölték.

Amint a Vérőrség átszállított egy boszorkányt a börtönbe, Rune már nem menthette meg. A börtönbe képtelenség volt bejutni.

És ha nem mentem meg őt, nem teljesítem a nagyi utolsó kívánságát sem.

Ami pedig elfogadhatatlan volt.

– Rune.

– Mi más választásom van? – kérdezte a lány, ismét Alex felé fordítva a figyelmét. – Te nem teszed meg.

Alex bármennyire is hűséges volt a Bíbormolyhoz, bármennyire is hűséges volt hozzá, a bátyjánál meghúzta a határt. Soha, semmilyen körülmények közt nem volt hajlandó úgy manipulálni a fivérét, mint ahogy a többieket manipulálták. Rune egyszer megkérte erre, de látta, miképp huny ki a fény a fiú ragyogó, aranyszín szemében. A rá nem jellemző, éles válasza – Szó sem lehet róla – hallatán a lány soha többé nem kért tőle ilyet.

Rune tudta, hogy Alex segédkezett a legfiatalabb Testvérkirálynő, Cressida Roseblood meggyilkolásában. A fiú sohasem beszélt a dologról, mindössze csak annyit mondott, hogy Gideonért tette. Aztán e ponton mindig másfelé terelte a beszélgetés folyamát. Rune-nak fogalma sem volt, ez mégis mit jelenthetett. Vajon Gideon kérte meg őt, hogy ölje meg Cressidát? Vagy talán rákényszerítette? Vagy Alex azért tette, hogy valamitől megóvja a bátyját? Az utóbbit, ha igaz, Rune igencsak furcsának találta, miután kettejük közül Gideon volt az erőszakos – egy született ragadozó. A bátyjával ellentétben Alex melegszívű és kedves volt, és megvetette a boszorkányok gyilkolását. Arról nem is beszélve, hogy a végletekig hűséges volt Rune-hoz.

A baj viszont az, hogy ezzel egy időben Gideonhöz is éppen ilyen hűséges volt. Rune néha úgy sejtette, hogy talán még hűségesebb is. Valami furcsa okból kifolyólag azonban Rune ettől még nem bízott benne kevésbé. A szíve mélyén tudta, hogy Alex sohasem árulná el őt.

Csak épp a bátyját sem árulná el sohasem.

Ami miatt gyakran kerültek összetűzésbe.

Egykoron Rune még meg is értette volna Alex odaadását a fivére iránt. Évekkel a forradalom előtt Rune el akarta nyerni Gideon megbecsülését. Akkoriban Alex volt a legközelebbi barátja, és bár Gideonnel még nem találkozott, hallotta a róla szóló történeteket. Elfogult történeteket – ezzel immár tisztában volt –, amiket Alex mesélt neki. Aki istenítette a bátyját.

A fiatal, naiv Rune elhitte a történeteket. És Alex minél többet mesélt neki, Rune annál inkább úgy érezte, hogy ismeri Gideont. Hamarosan, mondhatni, belehabarodott. Emiatt aztán fontos volt, hogy első találkozásuk alkalmával jó benyomást tegyen rá.

Visszatekintve az egész dolog olyan gyerekes és abszurd volt.

Amikor megismerték egymást, Rune tizenhárom volt, Gideon meg tizenöt. A fiú nemcsak, hogy nem volt hajlandó kezet rázni vele, hanem egyenest leszólta a ruhát, amit Rune viselt – amit a lány külön azért választott, hogy lenyűgözze őt. Amikor Alex megkérte Gideont, hogy kérjen bocsánatot, ő nem volt hajlandó erre.

Alex történetei hamisak voltak. Annyira hamisak… Rune aznap megtanulta, ez az az egyetlen dolog, amiben nem számíthat Alexre: hogy a fiú ítélőképessége a helyén legyen a bátyját illetően.

Gideon kész szörnyeteg volt, Rune-nak pedig soha többé eszébe sem jutott, hogy elnyerje a megbecsülését.

– Előhívok majd egy illúziót – mondta most Alexnek, ahogy ujjával megkocogtatta a ruhájába rejtett, dugóval lezárt fiolányi vért. A vért, amit a múlt havivérzéséből gyűjtött. – Nem fogja tudni, hogy én vagyok az.

Csakhogy Rune-nak már csak egyetlen fiola vére maradt ezen kívül. Amint az elfogyott, egészen a következő havivérzéséig nem marad majd semmije. Márpedig a lehető legtöbb vérre lesz szüksége Seraphine megmentéséhez.

Alex megrázta a fejét.

– Érezni fogja rajtad a mágia szagát. Gideon nem a te egyik ábrándos tekintetű udvarlód. Ő…

– Akkor meghívom őt az afterpartira. – Ahol aztán majd gondja lesz rá, hogy a fiú pohara folyamatosan tele legyen megbűvölt borral, és addig teszi fel neki az ártatlan kérdéseket, amíg meg nem szerzi a válaszokat, amikre szüksége van.

– Gideon rühelli a partikat.

– Akkor majd kitalálok valami mást! – sziszegte Rune, kezét a levegőbe lendítve.

Hátat fordított Alexnek, és már éppen kisétált volna az alkóvból, amikor meghallotta a fiú megkínzott hangját.

– Elegem van már abból, hogy folyton azt nézzem, ahogy a veszély közepébe sétálsz.

Rune megállt, és felsóhajtva az üres csarnokra meredt.

– Akkor ne nézd!

Rune nem várta meg a válaszát. Kilépett az alkóvból…

És egyenesen nekisétált egy Vérőrség-egyenruhának.

ÖT

RUNE

A HOMLOKA NAGY ERŐVEL egy mellkasnak csapódott, ami olyan kemény volt, mint a szikla. A katona erélyes léptei erejének hála a padlóra is zuhant volna, ha az nem ragadja meg a könyökét, helyrebillentve mindkettejük egyensúlyát.

– Bocsásson meg…

Rune felpillantott. Egyenesen egy éppen olyan fekete és jeges szempárba, mint a feneketlen óceán.

Gideon Sharpe.

A fiú metsző tekintete mintha felhasította volna, visszafejtve annak a lánynak a rétegeit, akinek kiadta magát. Mint egy kés, ami lehámozza egy alma védelmező héját, hogy az az alatt húzódó puha, sebezhető húshoz jusson.

Rune gyomra görcsbe rándult. Kitépte a könyökét Gideon szorításából, és hevesen dobogó szívvel hátratántorodott. A Vérőrség előtte álló századosa – aki minden más katonánál több boszorkányt küldött a vesztőhelyre – kihúzta magát, arcán a riadt meglepetés helyét valami sötét és kivehetetlen vette át.

Rune átkozta magát. A Bíbormolynak talán volt oka megriadni ettől a szörnyetegtől, de Rune Wintersnek – annak a komolytalan, felszínes örökösnőnek, akinek tettette magát – még csak eszébe sem jutna ilyesmi.

Még mielőtt rálelhetett volna a bátorságára, Gideon tekintete élesen végigszaladt rajta. Figyelmének ereje olyan volt, mint egy, a szívére szegezett puska, mely nyomán a szíve vadul kezdett dobogni, a lélegzete pedig elakadt a torkában. Rune őz volt, Gideon meg a vadász. Alaposan szemügyre vette őt, számba véve minden egyes kis részletet és hibát, próbálva eldönteni, hogy a lány megéri-e a hajszát.

Egy pillanattal később aztán összehúzta a szemöldökét, és elfordította tekintetét.

Úgy tűnik, nem érte meg.

– Winters polgár. Elnézését kérem, én…

Gideon metsző tekintete a lány válla fölé villant, ahogy figyelmét megragadta az alkóvból előlépő öccsének hirtelen mozdulata. Alex láttán merev tartása ellazult.

Gideon úgy kerülte meg Rune-t, mintha a lány nem csak egyszerűen kiábrándító, hanem teljes egészében felejthető lett volna.

– Alex. Mi a baj? Olyan zaklatottnak tűnsz.

– Tessék? Ó! – Alex megrázta fejét. – Semmi baj. Biztos csak a borzalmas világítás az oka. – A falakon égő gázlámpák felé biccentett.

Gideon kételkedve oldalra döntötte a fejét, mire Alex gyorsan témát váltott.

– Mikor értél vissza?

– Ma este.

A két fivér egymás fordított tükörképe volt. Mindketten ugyanolyan magasak voltak és egyformán jóképű vonásokkal rendelkeztek: határozott állal, markáns szemöldökkel. Azonban amíg Alex olyan aranyló és meleg volt, mint egy nyári nap, Gideon visszahúzódó és sötét, mint egy kulcsra zárt, ablaktalan szoba.

A fivérek ezen túl a Sharpe Duett fiai voltak – egy szerelmespáré, akik egykoron, még a Boszorkányuralom idején, szerény szabókként kezdték. Amikor a Nővérkirálynők szeme megakadt a munkájukon, a Roseblood-család királyi ruhakészítőként alkalmazta őket, ami rövid életű hírnevet hozott nekik. Mindketten ugyanabban az évben haltak meg, közvetlenül a forradalom előtt.

Divatos körökben a mai napig rögvest mindenki áhítatos csöndbe borult, ha valaki megemlítette a ruhakészítők nevét.

– És? – kérdezte Alex kissé feszült hangon. – Sikeres volt a vadászatod?

Gideon felsóhajtott, és durván a nedves hajába túrt.

– Egy szerencsétlen incidenst leszámítva igen. Őrizetbe vettük a boszorkányt.

Seraphine-ről beszél.

Rune érezte, hogy álarca még jobban félrecsúszik, ahogy eszébe jutottak a sárban hagyott, széttépett ruhák. Vajon Gideon és a társai kacagtak, ahogy leszakították a ruhát a nő hátáról? Lelki szemei előtt felrémlett a Seraphine ajtajára festett, vörös X, miközben tudta, kinek a vérét ontották hozzá.

Mint egy őz, aki lerázza magáról a vadásza által kiváltott, bénító félelmet, Rune felkutatta hangját, és kivasalta belőle a gyűlöletet, mielőtt megszólalt volna.

– Miféle szerencsétlen incidens?

Gideon úgy pillantott felé, mintha meglepte volna, hogy Rune még mindig ott áll.

Hirtelen elhallgatott, ismét felmérve a lányt.

Rune ezúttal viszonozta kémlelő pillantását, engedve, hogy a tekintete végigszaladjon a fiún. Vörös egyenruhájának szabása egy kemény, hatékony testet sejtetett. Nem volt benne semmi lágyság. Semmi melegség. Csakis kérlelhetetlen izom és erő, mint egy áthatolhatatlan erőd.

Erős és kegyetlen szája volt, fekete haja pedig még mindig nedves az esőtől vagy talán a zuhanytól. És bár miközben Seraphine-re vadászott, minden bizonnyal ő is, pont úgy, mint Rune, a kimerülésig hajtotta magát, most tisztán és összeszedetten állt előtte, a csípőjénél pihenő pisztolytól kezdve csizmájának bronzkapcsaiig, amelyek láttán Rune eltűnődött, hogy vajon olyan odafigyeléssel mosta-e le magáról a vért, mint amivel egykoron a szülei varrták a szemet gyönyörködtető ruhákat a királynőknek.

Egyedül jobb kezének bütykei törték meg a tökéletesség látszatát, amik vörösen és felrepedve éktelenkedtek, mintha beleverte volna őket valamibe.

Vagy valakibe.

Rune vére perzselt a bőre alatt. Tartva attól, hogy Gideon észreveszi a haragot a tekintetében, a szempilláin keresztül pillantott fel rá, tudva, hogy az milyen hatással van a többi fiatalemberre.

– Nagyon remélem, hogy nem sérült meg ebben az… incidensben?

Gideon már éppen felelni készült neki, amikor a szünet végét jelző hirtelen, utolsó csengőszó beléfojtotta a szót.

Mindhárman körbepillantottak, rádöbbenve, hogy a nagycsarnok mennyire átalakult körülöttük. A társalgó tömegek nélkül üressége szinte már fenyegetőnek tetszett. A plafonról lógó csillárok egyszeriben túl nagynak és túl fényesnek tűntek, míg a festett plafon meg jóval fenségesebb volt, mint azt ők, gyarló halandók megérdemelték.

A jegyszedők nekiálltak letekerni a gázlámpákat, és közben bosszús pillantásokat vetettek feléjük. A nézőtér ajtaján túl a zenekar játszani kezdett.

Véve a célzást, Gideon hátrálni kezdett az öccsétől.

– Lefoglaltam holnap estére a ringet. Van kedved lenyomni pár menetet?

– Persze – bólintott Alex. – Jól hangzik.

Mielőtt hátat fordított volna nekik, Gideon Alexről Rune-ra, majd arra az alkóvra pillantott, ahonnan előjöttek. Ajka résnyire nyílt, majd szemében felismerés villant. Bármire is jött rá, megtartotta magának, majd távozott.

Alex hosszan kifújta a levegőt.

Rune halkan elkáromkodta magát. Engedte, hogy Gideon megrémissze őt, aztán meg túl későn lelt rá a bátorságára, elszalasztva a lehetőséget, hogy megszerezze az információt, amire szüksége volt.

A keze ökölbe szorult. Rendbe kellett hoznia ezt, méghozzá gyorsan. Nem maradt sok ideje, mielőtt Seraphine-t átszállítanák a palota börtönébe.

Lesimította a ruháját, haragos vicsorát pedig édes mosolyra cserélte, felkészülve arra, hogy visszacsusszanjon abba a szerepbe, aminek eljátszásába annyira beletanult az elmúlt két év folyamán. Ezt látva Alex a lány felé nyújtotta a kezét.

– Rune, ne…

A lány ellépett előle.

– Rune.

Alex nem követte őt, ahogy Rune megindult a bátyja után. Selyemcipője szinte hangtalanul osont a csarnok mozaikpadlóján, semmi jelét nem adva Gideonnek, hogy követik. Immár szerepet cseréltek – Rune volt a ragadozó, Gideon pedig a zsákmány. A lány pedig már majdnem elkapta.

A csarnok túlsó végében, ahol a lodzsa boltíveinek keretében felsejlett a kinti, ködös város, Gideon megfordult, és elindult felfelé egy lépcsősoron, ami a Vérőrség számára fenntartott páholyhoz vezetett.

Rune egy pillanattal később követte őt.

Felhúzva szoknyáját végigszaladt a lépcsőn, majd félrelökte az odafenn húzódó bársonyfüggönyt, és kilépett a sötétségbe burkolózó erkélyre, egyenest a vörös forgatag közepébe.

A hely tele volt boszorkányvadászokkal.

Rune habozott.

Ő volt a Bíbormoly – egy körözött bűnöző, meg mellette még boszorkány is, aki a nyílt színen rejtőzködött. Azonban nem ez lenne az első alkalom, amikor egy olyan helyre teszi be a lábát, ami teli van azokkal, akik a fajtáját vadásszák. Már számtalanszor tett ilyet korábban, méghozzá szemrebbenés nélkül.

Hát akkor most miért rügyezett ki ez az apró félelem-mag a lelkében?

Azért, mert Alexnek igaza van.

Egy fegyverekkel teli szobában járt, és mind közül Gideon volt a leghalálosabb. Rune pedig egyenesen csillogó éle felé tartott, a torkát felfedve.

Nem gyanakszik rád, mondta magának, ahogy igyekezett lenyugtatni idegesen bizsergő vérét. Amikor rád néznek, ezek az idióta vadállatok pontosan azt látják, amit akarsz, hogy lássanak: egy buta kis társasági hölgyet. Gideon Sharpe semmiben sem különbözik tőlük.

Ezen emlékeztetővel felfegyverkezve Rune megindult a páholy első sorában lévő, üres hely felé. Mellette Gideon terpeszkedett, könyökét a háttámlán nyugtatva. Tökéletesen ellazulva. Mintha Seraphine közelgő kivégzése egy cseppet sem kísértette volna.

Rune pont úgy szedte össze a bátorságát, mint ahogy tette azt a ruhájával:

– Nem bánja, ha csatlakozom? – kérdezte, ahogy leült Gideon mellé.

HAT

RUNE

GIDEON, A LÁNY FELBUKKANÁSÁTÓL MEGRIADVA, rögvest visszahúzta karját a háttámláról. Ahogy a zenekar moraja elérte a crescendót, a lópatkó alakú nézőtér fényei elhalványultak. Máris kezdődött a második felvonás.

– Ami azt illeti, ez a hely…

– Még sosem néztem operát innen fentről – mondta Rune, beléfojtva a szót. A veszély részegítő érzése járta át, ahogy lepillantott a zsöllyére, ami teljesen tömve volt, leszámítva pár ülést, amit későn érkező gazdáik a többi nézőn átmászva éppen igyekeztek elérni. – Micsoda kilátás!

A szinte teljes sötétben magán érezte Gideon kifürkészhetetlen pillantásának súlyát.

– Valóban. Alex is önnel van?

– Nem. Ő… – Rune felpillantott, mire összetalálkozott a tekintetük. Bőrén elektromos bizsergés futott végig, amitől felállt a karján a szőr. Olyan volt, mint egy vihar közepén, pillanatokkal azelőtt, hogy lecsapna a villám.

– Winters kisasszony? Minden rendben?

A kérdés észhez térítette.

Színész vagy, emlékeztette magát. Ez pedig egy színdarab.

De melyik karakter is volt most ő – a hősnő, a gonosztevő vagy a bolond?

A bolond.

– Minden csodálatos – mondta összeszedve magát. – Egyszerűen imádom az operát, ugye, ön is?

A színpad fényei fellobbantak, megvilágítva az ott álló színészek szaténruháit és csillogó flittereit. Megvilágítva Gideont, aki őt figyelte, ahogy a sötétben ül.

– Minden annyira szép – folytatta Rune, életre hívva azt az álcát, amit láttatni akart vele. – A jelmezek és a díszletek, na meg az ének… – Megvillantotta felé a tőle telő legragyogóbb mosolyt. – Bár a történetek lehetnének rövidebbek. Sokkal rövidebbek, nem gondolja? Egy kissé, nos, unalmasnak találom őket, tudja? És olyan nehéz követni őket! Mire a végére érünk, mindig kicsit össze vagyok zavarodva.

Felkacagott, hogy bebetonozza az általa játszott szerepet. Azonban mélyen legbelül a lelke hervadozott.

A nagyi halála előtt minden egyes szombat estét az operában töltöttek. Az volt Rune kedvenc napja az egész héten. A nagyi elkészítette Rune sminkjét és fizuráját, és engedte, hogy azt az ékszert vegye kölcsön, amelyiket csak szerette volna. Rune imádott feltáncolni a csarnok lépcsőjén új, habos szoknyájában, imádta, hogy részt vehetett a beszélgetésekben a nagyi kifinomult barátaival, imádta, hogy a nézőtéren ülve egy másik világba látogathatott. Azonban legjobban azt imádta, ami az opera után következett, amikor is hazafele úton a nagyival lázas diskurzusba kezdtek a színpadon előadott történeteket illetően.

Mindez azelőtt történt, hogy a Vörös Békével betiltották volna a régi operákat. A most játszott szentségtöréseket mind előre engedélyezte a Közbiztonságügyi Minisztérium. Nem is történetek voltak – vagy legalábbis nem jók –, hanem gyatrán palástolt leckék arról, hogyan viselkedjen az ember az új rezsim alatt. Emlékeztető arról, hogy ki is az ellenség, és hogy miért kell őket gyűlölni. A gonosztevők mindig boszorkányok vagy boszorkányszimpatizánsok voltak – azok pedig, akik beárulták vagy levadászták őket, a hősök.

Az egész annyira gyomorforgatóan kiszámítható volt.

A nagyi gyűlölte volna.

Rune lopva Gideonre pillantott. Ő valószínűleg magas művészetnek tartja ezt.

– A szünet a kedvenc részem – folytatta Rune. – Meg persze az afterpartik. – A fiatalember felé hajolt, mintha el akart volna árulni neki egy titkot. Gideon kabátjából puskapor szaga áradt. – Ezért is vagyok itt. Hogy meghívjam a partimra.

A bosszúság könyörtelen vonalba rántotta Gideon szigorú száját.

– Bárcsak lenne türelmem az együgyű pletykához és a sekélyes társasághoz! – mondta. – Azonban, sajnos, ezzel nem rendelkezem.

A sértés hallatán forróság kúszott fel Rune nyakán, felidézve a lányban első találkozásukat és a sértő megjegyzéseket, amiket Gideon akkor tett. Hirtelenjében rettentő hálás volt a sötétért. Ruhájának puha selymébe markolva együttérzőn bólintott.

– Teljesen megértem. Olyasvalaki, mint ön, minden bizonnyal a minden stílusérzéket nélkülöző, esztelen barmok társaságát kedveli.

Gideon felé pillantott.

Rune gondolatban magába csípett. Mégis mit művelek? Úgy kellett volna tennie, mintha fel sem fogná a verbális tőrdöféseket, nem pedig még élesebb tőrökkel visszaböknie. Engedd csak, hagy sértegessen! Ne feledd, hogy miért vagy itt!

Büszkeségét kalickába kényszerítve ártatlanul felmosolygott Gideonre.

A fiatalember kissé óvatosan szemlélte őt. Miután látszólag úgy döntött, hogy minden bizonnyal félrehallotta, amit a lány mondott, figyelmét ismét az operának szentelte.

Ez keményebb dió lesz, mint gondoltam.

Gideon láthatóan úgy gondolta, hogy Rune nem szimplán sértésre sem érdemes, hanem túlságosan buta is ahhoz, hogy felfogja, amikor megsértették. A lány általában ezt a saját előnyére használná fel. Azonban ahogy Gideon a karját keresztbe téve és rezzenéstelen tekintetét a színpadra szegezve elfordult tőle, Rune rádöbbent, hogy a fiatalember éppen elzárkózik tőle, nem pedig megnyílik előtte.

A jelenléte bosszantotta Gideont. Pont, mint a megismerkedésük napján.

Gideon rühelli a partikat, figyelmeztette őt Alex. Viszont ez volt Rune repertoárjának legjobb lépése. A leghatásosabb módja annak, hogy védtelenné tegyen egy férfit, az volt, ha elbájolt borral itatja és elvonja őt a társaságtól, majd addig flörtöl vele, amíg a bűbáj eléggé meg nem oldja a nyelvét ahhoz, hogy kikotyogja a titkokat, amikre Rune-nak szüksége volt.

Rune, igyekezve gondolkodni, ujjával megkocogtatta a térdét.

Látta, hogy Gideon szeme hogy ragyogott fel az öccse láttán. Rune abban a pillanatban megszűnt létezni, ahogy Alex kilépett abból az alkóvból. Meglehet, hogy a Sharpe fivérek egymás szöges ellentétei voltak, akik minden fontos dologról eltérő véleménnyel bírtak, de valami névtelen és mély dolog összefűzte a két fiút. Nem ez volt az első alkalom, hogy Rune látta ezt.