Virginie Grimaldi

Elsa és Vincent

FORDÍTOTTA

BALLA KATALIN

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Virginie Grimaldi: Plus grand que le ciel

© Flammarion, 2024

Hungarian translation © Balla Katalin, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 544 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Gáspár Kata

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Friedrich Zoltán

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Kedves Olvasóim!

Örömmel nyújtom át nektek tizedik regényemet, ezt a szívemnek különösen kedves történetet.

Remélem, hogy Elsa és Vincent alakja megindít benneteket, és mosolyra fakaszt; bízom benne, hogy akkora örömmel kíséritek el őket útjukon, mint ahogyan én. Kívánom, hogy legyen szép ez a találkozás.

Őszinte barátsággal:

Virginie

Apámnak

Bárcsak mindjárt meghallanám

Ajtómon a kopkopod

Na mit hoztam, így szólanál

Nyisd ki gyorsan, s megtudod

– S a megtudandó te volnál {1}

Boris Vian: Távol járó mackók altatódala

(részlet)

1.
Elsa

Hm? Rendben.

Szóval Elsának hívnak, negyvenkét éves vagyok. Van egy tizenöt éves fiam, Tristan. Most fejezte be a középiskola második osztályát. Hülyeség, de elsőként mindig hozzá viszonyítva határozom meg magam, amikor arra kérnek, hogy mutatkozzak be. Mondhatnám, hogy van egy öcsém, hogy folyton fázom, hogy szeretem a mentás csokifagyit, a svéd sorozatokat és a podcasteket, hogy fejből tudom olyan dalok szövegeit, amelyeket húsz éve nem hallottam, hogy órákon át képes vagyok a szél mozgását figyelni a falevelek között, hogy van két kutyám és egy macskám, hogy kétszer megbuktam az autóvezetés-vizsgán, hogy allergiás vagyok a tenger gyümölcseire, hogy utálom a vágott virágot, de rajongok a hidakért és a kapukért, hogy imádom a mákos kalácsot, a mákos kalács viszont túlságosan szereti a fogam közötti réseket, hogy emlékszem az általános iskolai osztálytársaim nevére, de néha elfelejtem, mit is akartam venni a barkácsáruházban, hogy hét éve elváltam, és jóban vagyok a volt férjemmel, de nem, ahányszor be kell mutatkoznom valakinek, azonnal azzal kezdem, hogy családanya vagyok. Ez lett az egyik legfőbb jellemzőm, olyan, mint mondjuk a szemem színe vagy a ruhaméretem.

* * *

Azt is el kell mondanom magának, hogy nem először járok pszichiáternél. Kilenc- vagy tízéves koromban a szüleim elvittek egyhez, mert még a gondolatát is képtelen voltam elviselni annak, hogy elszakadjak tőlük. Még a szemközti lépcsőházban lakó nagyszüleimnél sem akartam aludni, pedig az öcsémet gyakran átvitték hozzájuk. Akkor vált igazán problémássá a dolog, amikor negyedikben sítáborba ment az osztály. Annyira üvöltöttem, hogy elájultam. Így hát otthon maradtam.

Emlékszem, a pszichiáter asztalán ott volt az a hipnotizáló izé, azok a folyamatos mozgásban egymáshoz ütődő golyók, és a fickó lágy, mély hangon beszélt hozzám. Úgy látom, maga nem valami beszédes.

* * *

Szóval szinte azonnal biztonságban éreztem magam – már csak azért is, mert anyám kint volt a váróteremben. Amint leültem a pszichiáterrel szemben, máris belevágott:

– Valójában mitől félsz, amikor távol vagy a szüleidtől?

Azt feleltem, hogy nem igazán tudom, biztos attól, hogy soha többé nem látom őket.

Összefonta a kezét a hasán, és két hintázó golyó között a világ legtermészetesebb módján azt mondta:

– Ugye tudod, hogy egy nap meg fognak halni?

* * *

Soha többé nem akartam visszamenni.

A maga elérhetőségét a neten találtam meg, miközben a térképen böngésztem. Az utca végén lakom, praktikus, hogy közel van. Ráadásul jók az értékelései, azt az egy kritikát leszámítva, hogy mindig várni kell magára, de ezért nem hibáztathatom: én is mindig elkésem, bármennyire is sietek. Ez már szinte élettani dolog nálam, úgyhogy feladtam a harcot. Késtem a szóbeli érettségiről és életem összes randijáról. Nem értem oda időben az esküvőmre, még kevésbé a válási papírok aláírására. Két nappal később jöttem a világra, mint ahogy anyám ki volt írva. A barátaim és a családom jól ismer, ezért gondosan mindig korábbi időpontot mondanak a valósnál – spoiler: nem működik a trükk. Az egyetlen, aki ezt képtelen elfogadni, az a főnököm. Ez azonban most nem számít, hiszen betegállományban vagyok.

Egyébként ezért is vagyok itt.

Temetkezési tanácsadó vagyok, több mint tíz éve ugyanannál a cégnél dolgozom. Családi vállalkozás, így egészen más; hónapokig húztam az igát egy országos láncnál, ott nem volt meg az az emberi oldal, amelyet kerestem, amikor ezt a szakmát választottam. Szeretem a munkám. Igazán szeretem. Az emberek akkor nyitnak be hozzánk, amikor elveszítették a szerettüket. Kemény csapás, még idejük sincs felfogni a hírt, és máris az intéznivalókkal kell foglalkozniuk. Nagyon érzékenyek, sebezhetők, és a legkisebb kellemetlenséget is agresszióként élhetik meg. Egy nő, aki a férjét veszítette el, azt mondta: „Szeretnék egy táblát akasztani a nyakamba azzal a szöveggel, hogy: »Vigyázat, törékeny!« Igyekszem együttérzést, kedvességet nyújtani nekik, meghallgatni őket. Tiszteletben akarom tartani a fájdalmukat. Gyakran hallom azt, hogy „jó ember volt, tudja”, mintha fontosnak éreznék, hogy én, a névtelen idegen tudjam: a szerettük nem olyan halott, mint a többi. Nem az érdekel, hogy a legdrágább koporsót vagy azt a koporsódíszt adjam el nekik, amelyen a legnagyobb a nyereség; én attól érzem magam hasznosnak, az ad értelmet az életemnek, ha segíthetek az embereknek elbúcsúzni.

Rengeteg tragikus történetet láttam. Sok halottal találkoztam. Idővel megszokja az ember. Eleinte megviselt, még az is eszembe jutott, hogy más munkát keresek, de végül is nem a holttest a legkeményebb. Hanem a fájdalom. Esténként mindig magammal viszek belőle egy keveset.

Két hete nem járok be dolgozni. Pedig jól ment a munka. Az első napokban kicsit nehéz volt ugyan, de aztán belevetettem magam a feladatokba, és visszatértem a napi rutinomhoz, a régi szokásaimhoz. Újra elkezdtem kocogni és angolórákra járni. Újraindult az életem.

* * *

Épp a pékségben voltam, amikor rám szakadt minden. Már majdnem sorra kerültem – magamban ismételgettem, mit fogok mondani, mint mindig, amikor szólnom kell valakihez: „Jó napot kívánok, egy világos bagettet kérek” –, és akkor ott, a vajas croissant-ok előtt fájdalom hasított a mellkasomba. Mintha valahol valami megrepedt volna bennem, olyan érzés volt, mint egy nyilallás. Elsírtam magam. Azután szédülni kezdtem, tátongó lyuk nyílt meg előttem, és teljesen bekebelezett. Fulladoztam, levegő után kapkodtam, és azt hittem, sosem lesz vége. Bagett nélkül, szinte vakon botorkáltam haza, és azóta csak alszom.

Ostoba egy dolog. Mindenki azt hitte, jól kezelem.

Na tessék, apám már két hónapja halott, és most először sikerült ezt kimondanom. Gondolja, hogy tud rajtam segíteni?

2.
Vincent

Oké. Manon elment. Összecsomagolta a ruháit, a kencéit, a könyveit, a bekeretezett plakátjait, elvitte a dohányzóasztalomat, a gyertyákat, a komódot, az étkészletet, sőt még a csillárt is a nappaliból. Facér lettem, sötétben, kézzel eszem, és a legkevésbé sem érdekel. Úgy nézem az életemet, mint egy filmet, annak is egy rosszul szinkronizált változatát, amelyben még csak nem is én vagyok a főhős. Ha a szomszédommal történne ez, azt hiszem, még az is jobban megérintene.

Manon megpróbált kiváltani belőlem valamilyen reakciót, hol gyengéd volt, hol agresszív, láttam, hogy könnybe lábad a szeme, de csak egy vágyam volt: hogy menjen már. Legyen már vége. Hallottam magam, ahogy azt ismételgetem, sajnálom, de közben tudtam, hogy ez nem elég. Az ember azt sajnálja, ha rálépett valakinek a lábára, ha elkésett valahonnan, ha elmulasztott egy telefonhívást, ha nem ízlik a tészta. Maximum azt sajnálhattam volna, hogy elviszi a dohányzóasztalt. Az azonban, hogy szabotáltam egy kapcsolatot, hagytam úgy elhamvadni a szerelmet, mint egy rosszul elnyomott csikket, és meggyötörtem azt, akivel kapcsolatban megfogadtam: sosem fogom megbántani, azért az egy egyszerű sajnálomnál többet érdemel, nem igaz?

Őrület, fél éve járok magához minden héten, és még mindig fogalmam sincs, mit gondol. Nem is igazán tudom, mire jó ez az egész. Minden alkalommal azt mondom, hogy ez lesz az utolsó. De megint visszajövök. Csak azért, hogy magamban beszéljek, és a végén kiállítsak egy csekket. Sokba kerül nekem ez a monológ.

* * *

Tegnap találkoztam egy gimnáziumi haverommal, Maxszal. Jóban voltunk, érettségi előtt két évig egy osztályba jártunk. Egymás után következtünk a névsorban, egy teremben írtuk az érettségit. Gyakran találkoztunk koncerteken, ugyanazokba a bárokba jártunk, ugyanazok voltak a haverjaink. Egy öreg Fiat Unója volt, látni sem lehetett a színét, annyi matricát ragasztott rá. Menő srác volt a tarka nadrágjaival, a füle mögé biggyesztett cigarettájával. Folyton hülyéskedett, de mindig figyelt másokra. Mindenki szerette. Kitűnőre érettségizett, ezzel letudta a szülei iránti kötelességét, majd bedobált néhány holmit egy hátizsákba, és világ körüli útra indult. Két vagy három évig még jelentkezett, ám azután semmi. Meglepett, amikor üzent nekem a Facebookon. Egy bárba beszéltünk meg találkozót, ahová azelőtt szívesen jártunk.

Alig ismertem meg. Láttam az arcán az elmúlt huszonöt évet. Még mindig sört iszik, és még mindig sármos a mosolya. Annak idején kicsit féltékeny voltam rá. Olyan volt, mint a láthatatlanná tévő köpeny: amint felbukkant mellettem, engem észre sem vettek. A tekintete ellenben megváltozott. Ugyanolyan zöld volt a szeme, ugyanolyan fekete a szempillája, de eltűnt belőle a csillogás. Ugyanezt a hiányt látom magamon is, ha a tükörbe nézek.

Elmesélte a távol töltött éveket. Thaiföld, India, Nepál, Vietnám, Mongólia, ahol egy darabig élt is. Mesélt a visszatéréséről Franciaországba, majd arról, hogy összefutott Isabelle Damier-val, a kis barna lánnyal az első padból. Összeházasodtak, két gyerekük született, és szinte az egész várossal megcsalta. Isabelle megbocsátott egyszer, háromszor, hatszor, aztán beadta a válókeresetet. Max felmondott a munkahelyén, hazaköltözött a szüleihez, és elrejtette a legértékesebb vagyontárgyait. Büszke volt a tervére: „Szó sem lehet róla, hogy az a ribanc hozzájusson a pénzemhez! Így csak a minimumot kapja.”

Rövidre fogom: csalja az összes új barátnőjét is, minden második hétvégén találkozik a gyerekeivel, panaszkodik, hogy alkalmazkodnia kell az iskolai szünetekhez, és képtelen elviselni a szüleit. Egész este a volt feleségét szidta, aki derékba törte az életét.

Egyszer sem kérdezte meg, hogy vagyok.

Amikor hazaértem, örömmel állapítottam meg, micsoda barom lett belőle (őrület, milyen megnyugtatóan hat a saját középszerűségünkre, ha mások bukását látjuk). Főleg az háborított fel, hogy komolyan úgy gondolja: az exe tehet mindenről. Inkább otthagyta a munkáját, amit szeretett, negyvenöt évesen pénz nélkül, a régi gyerekszobájában lakik, és minden este a mama főztjét eszi a tévé előtt, csak hogy ne kelljen tartásdíjat fizetnie, és még ő mondja, hogy minden a felesége hibája. Érti? Őszintén hisz ebben a baromságban. Hogyan képes az ember ennyire eltorzítani a valóságot, teljesen más történetet kitalálni ahelyett, hogy szembenézne önmagával? Inkább egy ártatlant kiált ki bűnösnek, csak hogy ő ne legyen az.

* * *

Ebben élen járok én is.

* * *

Talán jobb is, hogy nem mond semmit. A lelkiismeretemnek éppen túl nagy a szája, inkább neki öntöm ki a szívem, mint magának.

Azért meséltem el ezt, mert Max története az enyém tükörképe. Kénytelen vagyok beismerni, doktor úr: a barmok országában én viselem a koronát.

3.

A rendelő a harmadik emeleten volt, lift nincs a házban. Elsa komoly erőfeszítéseket tett, hogy kitágítsa az idő kereteit, így mindössze öt perc késéssel érkezett. A júliusi hőséget maga mögött hagyva lépett be az épületbe.

Habozott, hogy eljöjjön-e újra. Azután jelentkezett be, hogy végignézett egy pszichiáterről és a pácienseiről egy sorozatot, amely teljesen lenyűgözte. Úgy érezte, pontosan erre van szüksége: valakire, aki felteszi neki a megfelelő kérdéseket, és megadja a megfelelő válaszokat. Azonban az első ülés elbizonytalanította. A sorozattal ellentétben az ő pszichiátere nem beszélt, nem reagált, egy pillanatra abban sem volt biztos, hogy lélegzik-e. Azzal az elhatározással ment haza, hogy a következő alkalmat le fogja mondani. Ennyit fizetni három pislogásért, őszintén: kevésbé költséges – és ugyanilyen hatékony – lenne, ha egy fikuszba fektetné a pénzt. Végül az öccse, Clément szavai győzték meg: „Elsa, csinálnod kell valamit, és nem csak a rossz leheletedről és a szemed alatti karikákról beszélek. Ha összefutsz Hannibal Lecterrel, ő rémül meg majd tőled.”

Így aztán mégis hajlandó volt átalakítani igazán izgalmas terveit: az egyetlen agysejtet meg nem mozgató műsorok nézését a kanapéhoz ragadva, távirányítóval a kezében.

A bejárati ajtó semmiben nem különbözött a szomszédétól. Nem jelölte tábla, hogy egy pszichiáter rendel itt. Csak a kopott lábtörlő árulkodott a gyakori használatról, és egy matrica informált, hogy csengetés után bemehet az érkező. Elsa engedelmeskedett, és becsukta maga mögött az ajtót.

Kicsi és sötét volt a helyiség. Nem is várt volna mást az ember egy pszichiáter várójától. Az ablak gyér forgalmú utcára nézett. A halványkék tapétára akasztott táblán az árak alatt azt olvasta, hogy a negyvennyolc órával az ülés előtt előre le nem mondott alkalmakat is ki kell fizetni. Elsa örült, hogy eljött. Leült az egyik fotelba, és elővette a telefonját a táskájából. A kijelző háttérképe a fiát és az apját ábrázolta, amelyet félrehúzott, mielőtt a tekintete még elidőzhetett volna rajta.

Egy hangszóróból régi dzsesszsláger szólt, amitől szinte kedve támadt felvágni az ereit. Az Instagramon elindított egy videót, amelyen egy elképedt amerikai medencéjében egy medve fürdött.

A csengőre összerezzent, és összehúzta magát.

Vincent lépett be, udvariasan köszönt, és leült a tőle legtávolabb álló fotelbe.

Elsa megnézte a telefonján, mennyi az idő. Tíz perccel azelőttre volt időpontja, ehhez kétség sem férhetett. Ennek a férfinak semmi keresnivalója itt, senkivel sem lenne szabad találkoznia, ennyi diszkréciót legalább elvárna. Ha azt akarná, hogy mindenki tudja, pszichiáterre van szüksége, egy doboz antidepresszánssal a kezében mászkálna, de – egyelőre – nem ez volt a helyzet. Ráadásul nem is tetszett neki a magas szárú sportcipőjével és a kapucnis pulóverével. Érezte, hogy a férfi figyeli, és ideges lett a jelenlététől.

– Meg tudja mondani, hány óra van? – kérdezte.

– Nem – vágta rá Elsa habozás nélkül.

– Esetleg megnézhetné a telefonján vagy az óráján – javasolta mosolyogva Vincent.

Elsa felemelte a csuklóját, a számlapra nézett, és kijelentette:

– Korán van, nagyon korán érkezett.

– Vonattal jövök – magyarázkodott a férfi –, nehezen számítom ki az utat, és…

– Gondolom, délre várják.

– Így van. Utálok elkésni, és a múlt héten a vonat…

– Remek – szakította félbe Elsa. – Most, hogy megismerkedtünk, hagyna végre nyugodtan olvasni?

Ezzel visszamerült az ostoba videóba. Vincent megdöbbent. Felállt, és kinézett az ablakon, el az utca fölött, a tetők fölött, a végtelenig nyúló, sűrű fenyőerdőig.

Nem tervezte, hogy ilyen hamar ideér. Most először találkozott valakivel a váróban. Jövő héten a következő vonattal jön majd.

Nyílt a rendelő ajtaja, hangok kívántak egymásnak szép napot, egy alak haladt el a váró üvegajtaja előtt. Elsa felállt, és befelé indult.

– Köszönöm a kedvességét – jegyezte meg Vincent. – Öröm volt a találkozás!

Elsa egyetlen pillantás, egyetlen szó nélkül távozott.

4.
Elsa

Jó napot, doktor úr! Sajnálom, gondolom, hallotta a párbeszédemet ezzel az alakkal. Szeretném, ha tudná, nem szoktam ilyen lenni. Általában inkább az a típus vagyok, aki elnézést kér, ha a lábára lépnek. Az utóbbi időben nem ismerek magamra. Egészen pontosan két hónapja és egy hete. Azelőtt mindig magamba zártam az érzéseimet, foglyul ejtettem őket, sosem kerültek napvilágra. Nem tudom, miért, soha nem is gondolkoztam rajta. Bizonyára ilyen a természetem. Ilyen szemérmes. Most viszont mintha kinyílt volna egy ajtó, kiszöknek, kicsúsznak a kezemből, a felszínre törnek, és üvöltve tudatják a létezésüket. Nem tudom kontrollálni magam. Nem tudok tovább tettetni.

Egyfolytában semmiségeken sírok. Legutóbb idefelé jövet, amikor megláttam egy vörösbegyet ugrálni a járdán, úgy meghatódtam. Az a kis darabka természet a szürkeségben úgy hatott, akár az ellenállás jelképe. Nem könnybe lábadt a szemem, nem; patakzottak a könnyeim. És nem ez a legkínosabb. Ott van a harag is. Mindenkire dühös vagyok, nem tehetek róla. A hangok, a zaj, a nevetés, mások élete… támadás ellenem. Vulkán nőtt a mellkasomban, hallom, ahogy morog, fortyog. Nagyrészt alszik, de ha bármi bosszúság ér, kegyetlenül kitör, a láva feltolul a torkomba, és kiárad a számon. Képtelen vagyok harcolni ellene, elfojthatatlan. Ez újdonság. Kirobbanok. A testemet nem lehet becsapni: kiújult a pikkelysömöröm, kortizonnal próbálom legyőzni, de nem sok sikerrel. A pórusaimon át törnek fel az érzéseim, csúf barázdákat képeznek a karomon, a nyakamon, a térdemen. Észrevettem, hogy mostanában sokkal több van.

Az apámtól örököltem a pikkelysömört. Rajta is gyakran előjött. Ecettel kezelte. Mindent ecettel kezelt. Nem sokat olvasott, de volt egy téglavastagságú könyve, amely az ecet ismeretlen jótéteményeit tartalmazta. Ecetet tett a pikkelysömörre, a szúnyogcsípésre, ecettel vízkőtlenítette a vécét és a vízforralót, kockacukorra csepegtetett ecettel állította el a csuklást, sőt nem létező előnyöket is kitalált. Egyszer, úgy húszéves lehettem, bementem a konyhába, és azon kaptam apám, hogy egyenesen az üvegből issza az ecetet. Rám mosolygott, és megtörölte a száját. Láthatta az arcomon, hogy magyarázatot szeretnék:

– Kezd fájni a torkom – közölte a világ legtermészetesebb módján.

– Voltál orvosnál?

– Felesleges – emelte felém az üveget.

– Papa, nem hiszem, hogy az ecet hatásos lenne a torokgyulladásra. Ezt is a könyvedben olvastad?

– Igen, azt mondják, gargalizálni kell vele.

– Ezért te rögtön meg is iszod?

– Ártani nem árthat – vonta meg a vállát.

– Remélem, kötőhártya-gyulladásod soha nem lesz.

Elnevette magát.

* * *

Még most is hallom a nevetését. Azt hiszem, ez az egyik dolog, ami nagyon hiányzik.

Képtelen vagyok arra gondolni, hogy soha többé nem hallom.

* * *

A soha többé, az elviselhetetlen.

* * *

Huszonöt évesen, egy szakítás után visszaköltöztem hozzá.

Elhagytak, eljöttem Toulouse-ból, ahol három évig éltem. Apám felajánlotta, hogy költözzek hozzá a kutyámmal és a bánatommal. A szobámban megállt az idő a gyerekkor és a kamaszkor között, ott találtam az alma formájú polcot, amelyet ő készített nekem fából, a pöttyös könyveimet, és A nagy kékség-posztert, amelyet ő kért el nekem a moziból.

Figyelmeztetett: eszembe ne jusson rendetlenséget hagyni magam körül, ismer (nem tudja, kitől örökölhettem a rendetlenséget, tőle biztosan nem). Csak a forma kedvéért mondta, a mosolyán láttam, hogy örül, amiért újra megoszthatja a konzervvacsoráját a nagylányával a Helyszínelők előtt. Ő 1992-ben maradt kettesben a bánatával, és szerzett egy kutyát.

Anyám után nem kezdett új életet. Azt mondta, így akarta, képtelen lenne együtt élni valakivel, megszokta már az agglegénységet, szereti, ha csakis az övé az ágya, és egyedül kezelheti a távirányítót. Szerintem leginkább sosem sikerült rendesen összeragasztania a darabokra tört szívét.

Talán azért, hogy én jobban boldoguljak, amint megérkeztem, kitűzte maga elé a küldetést: elfeledtetni velem azt, aki Stéphane-ból hirtelen „az a barom” lett. Szörnymaszkkal fogadott, és jót derült azon, hogy mindig összerezzentem, műanyag kupakokkal a szemén jött be a nappaliba, rémes szóvicceket gyártott, butaságokat rajzolt a fürdőszobai párába. És működött. Nevettem.

* * *

Érti, doktor úr, mindenből viccet csinált, az élet volt a játszótere. Az volt az utolsó tréfája, hogy hatvankilenc évesen elment. Rossz vicc.

Sok mindent örököltem tőle. A sziámi ikrekként összetapadó lábujjaimat. Nemrég vettem észre, a fehér lepedő alatt. A járását, a szinte szökdécselő, nagy lépteket. Az orrát. Úgy utáltam ezt az orrot, még az is eszembe jutott, hogy megoperáltatom. Már nem tenném. Ahogy ő, én is tele szájjal beszélek, hogy ne felejtsem el, amit mondani akarok, és minden alkalommal összerezzenek, ha összetalálkozom a fiammal a házban. Tőle örököltem a kutyák, a világ, a virágzó fák szeretetét, és azt, hogy képtelen vagyok időben feldolgozni a postát. Én is azt mondom a telefonbeszélgetések végén, hogy „Puszi, bye!”, mint ő. Átadta nekem a szemérmességét, néhány neurózisát és a túlzott becsületességét. Nemrég azonban megértettem valamit. A legszebb örökségem a humorérzéke. Ez hozott közel minket egymáshoz, az utolsó percekig. És ez hiányzik most a legjobban. Az apámtól örököltem a humorom, és nélküle nem tudom, fogok-e még nevetni valaha.

Azóta ezen gondolkozom. Vajon miért csak akkor látjuk igazán az embereket, amikor már nincsenek itt?

5.

Chaumet doktor kikísérte Elsát az ajtóhoz. Elsa megvárta, míg kinyitja (a Covid-járvány óta észrevette, hogy az orvosok megtartják maguknak a kilincshasználat monopóliumát), mélyet lélegzett, mintha indulás előtt el akarná oszlatni a mellkasába szorult fájdalomdarabkát, azután kilépett az ajtón.

Vincent becsukta a kéziratot. Több mint hatvan oldalt el tudott olvasni; annak a kellemetlen nőszemélynek a váróban legalább egy dologban igaza volt: jóval a megbeszélt időpont előtt érkezett. Még látta, hogy Elsa enyhén felé fordítja az arcát, azután eltűnik. Vincent végig hallotta a hangját a rendelés közben. A szavakat nem tudta kivenni, nem is próbálta, de érzékelte a csengését, a felgyorsuló beszédet, mintha sürgető szüksége lenne arra, hogy meséljen. Mintha sírást is hallani vélt volna.

Az orvos most őt hívta. Vincent bement.

{1} Pacskovszky Zsolt fordítása.