Borítószöveg

„Veszedelmes és gyönyörű.”

Elizabeth Gilbert, az Ízek, imák, szerelmek szerzője

A múlt emlékét Tárá is őrzi valamiképp, Antárá is, de máshogyan. Mindketten állhatatosan nyalogatják az egymástól kapott sebeiket.

Tárá zűrös lány volt annak idején. Szerelem nélküli házasságából előbb egy ásramba menekült, aztán egy ideig koldusként tengődött, hogy jómódú szüleit bosszantsa, majd éveken át futott egy toprongyos, hajléktalan művész után – és közben végig ott volt vele a kislánya. Most azonban utolérte a demencia, kétszer ad fizetést a bejárónőnek, és egész éjszakára nyitva felejti a csapot. Antárára vár a feladat, hogy gondoskodjon az anyjáról, aki soha nem gondoskodott róla.

Az Égett cukor emlékekről és mítoszokról szól, arról, hogy a saját magunknak mesélt történetek miképp válnak valóságosabbá a tükörképünknél is. Féltékenység, megszállottság, árulás témáit járja körül. Éleslátó szarkazmus szövi át, és arra keresi a választ, hogy vajon mennyire ismerjük a hozzánk legközelebb állókat és végső soron saját magunkat.

„Hazudnék, ha azt állítanám, hogy anyám nyomorúságos állapotában soha nem leltem örömet.”

Avni Doshi (1982, New Jersey) brit regényíró. Az Égett cukor az első könyve, amely felkerült a Booker- és a Pen Hemingway-díj rövid listájára. Indiában White Cotton címen jelent meg. A szerző jelenleg Dubajban él.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Avni Doshi: Burnt Sugar

Copyright © 2020 by Avni Doshi

Hungarian translation © 2023 Nagy Mónika Zsuzsanna

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978-963-355-816-4

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Mohácsi Balázs és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nísínek, Narénnak és a bátor Puspának

Má, tumár kácshé ámár poriszoj diti diti bekul oé dzái.

Anya, annyira, de annyira elég már, hogy be kell magam mutatnom neked.

Raiháná Szultáná: Anya

Hazudnék, ha azt állítanám, hogy anyám nyomorúságos állapotában soha nem leltem örömet.

Gyermekkoromban épp elég szenvedést okozott nekem ahhoz, hogy bármely későbbi fájdalomra, ami kijutott neki, úgy tekintsek, mint valamiféle törlesztésre, aminek nyomán helyrebillen a világegyetem egyensúlya, visszaáll ok és okozat racionális rendje.

De a kettőnk közötti tartozik-követel kiegyenlítése nem lehetséges többé.

Egészen egyszerűen azért, mert az anyám felejt, és ez ellen az égvilágon semmit nem tehetek. Esély sincs rá, hogy az emlékezetébe idézzem a viselt dolgait, esély sincs rá, hogy átérezze a bűneit. Régebben előfordult, hogy teázás közben szinte jópofizva felemlegettem egy-egy esetet, amikor kegyetlenül bánt velem, és elnéztem, ahogy a homlokán összefutnak a ráncok. Mostanában azonban már nemigen tudja felidézni, miről is beszélek; a szeme lankadatlan kedéllyel réved a semmibe. Ha látna minket valaki, finoman megbökné a kezem, és odasúgná, hogy hagyjam abba, úgyse emlékszik szegény feje.

Ő együttérzést ébreszt másokban, ami belőlem viszont leginkább keserűséget vált ki.

Úgy egy éve fogtam gyanút, amikor anyám éjjelente bolyongani kezdett a házban. A szobalánya, Kástá olyankor rémülten hívott fel.

– Az édesanyja gumilepedőt keres – mondta egy alkalommal. – Ha maga netán az ágyba pisilne.

Eltartottam a fülemtől a telefont, az éjjeliszekrényen a szemüvegem után kotorásztam. Mellettem a férjem az igazak álmát aludta, füldugója neonszínben világított a sötétben.

– Biztosan álmodott valamit.

De Kástát nem győztem meg.

– Nem is tudtam, hogy maga annak idején ágyba pisilt.

Letettem a telefont, és az éjszaka hátralévő részében nem tudtam újra elaludni. Anyám még ebben a háborodott állapotában is képes porig alázni.

Aztán egyik nap a takarítót nem ismerte meg, amikor az becsöngetett hozzá. De voltak más esetek is – például elfelejtette, hogyan kell befizetni a villanyszámlát, vagy a lakása alatt nem a saját helyére parkolta le a kocsiját. Ennek fél éve.

Olykor úgy érzem, látom a végét, amikor anyám már csak rothadó zöldség. Elfelejt beszélni, elfelejti kontrollálni a hólyagját, míg végül elfelejt lélegezni. Az ember leépülése, ha elakad és meg-megáll is, vissza nem fordul.

A férjem, Dilíp szerint anyám memóriájának jót tesz egy kis edzés. Úgyhogy kis papírfecnikre történeteket jegyzek le a múltjából, és eldugom őket itt-ott a lakása zugaiban. Időnként megtalál egyet, és olyankor nevetve felhív.

– Szinte hihetetlen, hogy valaki az én gyerekem, és ilyen rondán ír.

Aznap, amikor elfelejtette az utca nevét, ahol már két évtizede lakott, Anyu azzal hívott fel, hogy vett egy csomag borotvát, és nem fél majd használni, ha a körülmények tovább romlanak. Aztán sírva fakadt. Tülkölést hallottam a telefonban, és emberek kiabálását a háttérben. Púne utcazajait. Anyám köhögni kezdett, és el is szállt a korábbi gondolat a fejéből. Mintha csak ott álltam volna mellette, szinte éreztem a motoros riksa füstjét, amiben ült, a sötét kipufogógáz szagát. Egy pillanatig rossz érzés vett rajtam erőt. A szenvedés legádázabb fajtája lehet, amikor valaki észleli a saját összeomlását; micsoda büntetés, hogy végig kell nézni, amint a dolgok a semmibe vesznek. Ugyan minek egy egész csomag borotva, amikor egyetlen darab is pont elég? Persze anyám mindig is hajlamos volt az érzelmeit meglehetősen teátrálisan kifejezni. Arra jutottam, hogy legjobb lesz bizonyos kompromisszumok mentén kezelni a helyzetet, vagyis azt mondtam neki, hogy ne drámázzon, de az esetet feljegyeztem, hogy egy következő alkalommal majd körülnézzek nála, és eltüntessem a borotvákat a háztartásából.

Sok mindent feljegyeztem az anyámról: elalvása idejét, amikor lecsúszik az olvasószemüveg az orra zsíros lejtőjén, vagy hogy hány darab Mazorin-féle süteményt eszik meg reggelire – egy ideje nyomon követem ezeket a részleteket. Tudom, mi az a felelősséghárítás, és azt is, hol van fényesre glancolva a felszín.

Amikor meglátogatom, előfordul, hogy rég halott barátokat akar velem felhívatni.

Anyám valaha egyszeri olvasásra képes volt megjegyezni egy receptet. Képes volt visszaemlékezni a teakeverékekre, amiket a barátai készítettek. Főzés közben pedig fel se nézett, mégis tudta, melyik üvegért vagy maszáláért nyúl.

Anyu jól emlékezett arra, hogy a szülei régi lakása fölött a tetőteraszon az áldozati ünnep idején mémóni szomszédaik milyen eljárással öltek kecskét – a dzsaina háziúr legnagyobb megrökönyödésére. Ahogy arra is, hogy a tüskehajú muszlim szabó egyszer adott neki egy rozsdás kádat, amiben felfoghatja a vért. Anyám mesélt nekem a fémes ízről meg arról is, ahogy végignyalta vöröslő ujjait.

– Az volt az első nemvega íz a számban – mondta. A víz partján ültünk Alandíban. Körülöttünk zarándokok mosakodtak és gyászolók szórtak hamvakat a vízbe. A folyó mintha üszkösödésnek indult volna, olyan volt a színe, sötéten, észrevétlen hömpölygött. Anyu távol akart tudni az otthonunktól, a nagyanyámtól, azt akarta, hogy ne is halljak apámról. Ez abban a köztes időben történt, amikor már otthagytuk az ásramot, és még nem írattak be a bentlakásos iskolába. Ideiglenes fegyverszünet volt anyám és énközöttem; ekkor még hittem benne, hogy a legrosszabbon már túl vagyunk. Azt nem árulta el, hova megyünk a sötétben, amikor pedig felszálltunk a buszra, nem tudtam elolvasni, mi áll az elejére ragasztott papíron. Zuborgott a gyomrom, félelem töltött el, hogy anyám újabb spontán ötletétől hajtva megint eltűnünk, de végül ott maradtunk a folyó partján, ahol a busz letett minket, és a felkelő nap fénye szivárványt rajzolt a víz felszínén úszó olajfoltokba. Aztán amikor kezdett tikkasztó lenni a hőség, hazamentünk. Nání és Náná őrjöngött, mire Anyu csak annyit mondott, hogy ki se tettük a lábunkat a kertből. Ők meg hittek neki, mert hinni akartak, pedig amit Anyu mondott, nem volt túl valószínű, hiszen a telek, amin a ház állt, nem volt akkora, hogy azon el lehetett volna veszni. Anyu mosolyogva beszélt – annyira könnyedén hazudott.

Mély benyomást tett rám, hogy annyira tud hazudni. Egy időben szerettem volna utánozni ebben – úgy tűnt, ez az egy tulajdonsága legalább hasznos. A nagyszüleim megkérdezték az éjjeliőrt, aki semmit nem tudott megerősíteni és cáfolni sem, mivel elég gyakran elaludt munka közben. Így hát maradt a patthelyzet, mint aztán megannyiszor, mindenki lecövekelt a maga hazugságánál abban a biztos tudatban, hogy az ő érdekei érvényesülnek. Amikor később engem faggattak, megismételtem anyám történetét. Akkor még nem tudtam, mit jelent ellentmondani. Akkor még engedelmes kutyus voltam.

Időnként múlt időben utalok Anyura, pedig még él. Ez fájna neki, ha képes lenne elég ideig emlékezni rá. Momentán Dilíp a legkedvesebb a szívének. Ő az ideális vej. Semmiféle elvárás köde nem lengi körül őket, amikor találkoznak. Dilípnek nincsenek emlékei arról, milyen volt valaha az anyám, elfogadja őt olyannak, amilyen most, és készséggel bemutatkozik neki újra meg újra, valahányszor anyám elfelejti a nevét.

Bár én is képes lennék erre, de az anya, akire én emlékszem, a szemem láttára bukkan fel és tűnik el, akár egy elemes baba, amelyik egyre kevésbé működik. Egy baba, amely fokozatosan lélektelenné válik. Megtört a varázs. A gyermek már nem tudja, mi a valós, mire számíthat. Talán sose tudta. A gyermek sír.

Bár Indiában is lehetséges lenne az asszisztált öngyilkosság, mint Hollandiában! Nemcsak a páciens, de az összes érintett méltósága érdekében.

Szomorúnak kellene lennem, nem pedig dühösnek.

Olykor, amikor senki sincs a közelben, sírok: gyászolok, de korai még elégetni a testet.

A váróban a falon egy óra, muszáj figyelnem. A kismutató az egyesen áll, a nagy nyolc és kilenc között pihen. Ez a felállás így is marad harminc percig. Az óra egy másik kor megkopott mementója, már nem működik, de nem cserélték le.

A másodpercmutató ördöngösebb, ez ugyanis, akár egy varázspálca, az óra egyetlen alkatrészeként mozog. Nemcsak előre, hanem hátra is, oda-vissza rapszodikusan változó időközönként.

Korog a gyomrom.

A többi várakozó hallhatóan fellélegzik, amikor a másodpercmutató teljesen megáll, de csak egy pillanatig tetteti a halottat, aztán újraindul. Inkább oda se nézek, de a percegő hang betölti a helyiséget.

Anyámra pillantok. Elszunyókált a széken. Érzem, hogy az óra hangja átjárja a testem, és felülírja a szívverésem ütemét. Ez nem a tiktak. A tiktak mindenütt jelenvaló, az pulzálás, az lélegzet, az szó. A tiktakban az élővilág rezonál, az olyasvalami, amit a magamévá tudok tenni, és figyelmen kívül tudok hagyni. De ez tik-tik-tik, amit hosszú csend követ, majd tok-tik-tok.

Anyu álla leesik, szája, mint idomtalan papírzacskóé, kitárul.

A hullámos üvegpanelen keresztül egy csapat munkást látok, amint egy keskeny asztal körül valami krikettmérkőzés kommentárját hallgatják. Lelkesen éljeneznek, lubickolnak a dicsőségben, amit a közvetítés szpíkere áraszt. A ketyegés ismét ütemet vált.

A rendelőben aztán egy másik típusú óra kerül elénk. Ez rajz fehér lapon, számok nélkül.

– Egészítse ki, Lambá asszony – mondja az orvos az anyámnak.

Ő pedig elveszi az orvostól a töltőceruzát, és nekilát az egyestől. Tizenötnél jár, amikor az orvos megállítja.

– Meg tudja mondani, hányadika van ma?

Anyu felém fordul, aztán visszanéz az orvosra. Válaszképp felhúzza a vállát, az egyiket magasabbra, mint a másikat, talán vállat von, talán összerezzen. Fizikai leépülésének minden egyes jele visszataszítónak hat. A krémszínű falat bámulom. Az orvos bizonyítványai ferdén lógnak rajta.

– Vagy hogy melyik év?

Anyám lassan bólint.

– A teljes évet mondja, ne csak a második felét.

Ahogy megszólal az anyám, szája a lefelé húzódó két csücskével olyan, mint egy hal szája.

– Ezerkilencszáz… – fut neki, aztán a semmibe réved.

Az orvos félrebiccenti a fejét.

– Szerintem azt akarta mondani, hogy kétezer.

Anyu egyetért, rámosolyog, mintha csak büszke lenne valami teljesítményére. Mi ketten az orvossal válaszra várva egymásra nézünk.

Aztán az orvos elmondja, hogy bizonyos esetekben folyadékot vesznek a gerinccsatornából, de egyelőre nem döntötte el, hogy Anyu bizonyos eset-e. Így hát MR-felvételt készít, vért vesz, ellenőriz orr- és szájnyílást, mandulákat, egy világító panelen kiteríti maga elé Anyu agytérképét. Sötét foltokat és mintázatokat elemez, fekete lyukakat keres. Váltig állítja, hogy anyám agya olyan, akár egy fiatal lányé, és pontosan azt teszi, ami a dolga.

Megkérdezem, mi az agy dolga. Hogy kisüljenek a neuronjai, és sercegjen benne az elektromos áram?

Az orvos szeme összeszűkül, nem válaszol. Állkapcsának izmaitól arca szögletes, a felső állkapcsa enyhén előreáll.

– De hát az anyám felejt – mondom.

– Igen, ezt megerősíthetem – mondja, és ekkor veszem észre, hogy enyhén selypít. Egy üres papírra bodros felhőt rajzol, az lenne az agy. De túl korán emeli fel a tollat a lapról, így a körvonal nem zárul be, mintha csak kilyukadt volna a felhő. – Kognitív hanyatlásra számíthatunk, ami az emlékezet elvesztésében és a személyiség megváltozásában mutatkozik meg. Nem lesz nagyon más, mint amit már eddig is észleltünk. Vagyis amit maga észlelt – javítja ki magát. – Nem világos, hogy az édesanyja mennyit észlel ebből.

Egy ceruzával megjelöli azt a területet, ahol a szinaptikus funkció romlik, ahol a neuronok pusztulnak. A patyolatfehér felhő mintha tömörödne. Innen nézve az a rész, ahol nem fejezte be a rajzot, szinte áldásnak tűnik, ott legalább némi levegőhöz lehet jutni. A neocortexet, a limbikus rendszert és a kéreg alatti régiókat elszórtan sztrókok borítják. A kezemen ülök.

A hippocampus az emlékezet bankja, és ebben a betegségben a trezorok kiürülnek. A hosszú távú memória nem alakítható, a rövid távú memória eltűnik az éterben. A jelen törékeny valamivé válik, pillanatokkal később már mintha soha meg se történt volna. A hippocampus gyengülésével a tér másmilyennek, eltorzultnak tűnhet.

– Van tudomása arról, hogy az édesanyja elszenvedett-e valaha súlyosabb fejsérülést? Tud róla, hogy esetleg hosszabb időn keresztül ki volt téve mérgező anyagoknak? Például nehézfémeknek? Van valaki más a családban, akinek korábban problémája volt a memóriájával? És az immunrendszerével? Sajnálom, de azt is meg kell kérdeznem, hogy HIV-ről és AIDS-ről tud-e.

A kérdések ömlenek a szájából, válaszolni esélyem sincs, és rájövök, hogy végül is alig számít, mit mondok. Az aprólékosság mit sem változtat azon, amiről a rendelőben szó esett, Anyu története pedig sehogy se fogja befolyásolni a diagnózist.

A felhő kanyarulataiba az orvos berajzol egy csillagot. Mellé pedig odaírja, hogy „amiloid plakk”. A plakkok fehérjelerakódások, amelyek az alzheimeres betegek agyában rendszerint megjelennek.

– Látott ilyeneket az MR-en? – kérdezem.

– Nem – feleli. – Most legalábbis még nem. De az édesanyja felejt.

Mondom neki, nem értem, hogy lehet ez, mire válaszul felsorol pár elérhető gyógyszert. A legtöbben a Donepezilt szedik. Háromszor is bekarikázza.

– Milyen mellékhatásai vannak?

– Magas vérnyomás, fejfájás, gyomorbántalmak, depresszió. – Hunyorogva a plafonra emeli a tekintetét, próbál még többet felidézni. A rajzon az amiloid plakk korántsem néz ki olyan borzalmasnak. Már-már mágikusnak hat, olyan, mint egy vattapamacs. Ezt hangosan ki is mondom, egy pillanattal később pedig meg is bánom.

– Szokott kötni az édesanyja?

– Nem. Gyűlöl mindent, aminek a legcsekélyebb köze van a háztartáshoz. A főzést kivéve. Fantasztikusan főz.

– Hát, ebben az esetben az nem segít. A recepteket köztudottan nehéz betartani. A kötés viszont, mivel az izommemóriából működik, ki tudja cselezni az agy egyes részeit.

Összerezzenek.

– Esetleg tehetek egy próbát. Nagyon nem fog neki tetszeni az ötlet.

– Az édesanyjával kapcsolatban már semmi biztosat nem jelenthetünk ki – mondja. – Holnapra teljesen más személyiséggé válhat.

Kifele menet az orvos még megkérdezi, van-e valami közünk dr. Vinaj Lambához, aki talán főorvos egy neves bombayi kórházban. Mondom neki, hogy nincs, mire ő csalódottan, sajnálkozva néz ránk. Azon morfondírozom, hogy segítene-e bármit is, ha kitalálnék valami rokoni szálat.

– Van valaki, aki együtt lakik az édesanyjával? Férj vagy egy fiúgyermek? – kérdezi.

– Nincs – válaszolom. – Egyedül él. Egyelőre.

– Ne rágd a körmödet! – szól rám Anyu, immár úton hazafelé.

Jobb kezemet visszahelyezem a kormányra, és igyekszem lazán tartani, a bal kezem azonban magától a számhoz emelkedik.

– Valójában nem is a körmömet rágom, hanem a körömágyat.

Anyu erre azt mondja, hogy őt nem érdekli ez az apró különbség, az pedig szerinte szégyen, hogy így kell kinézniük az ujjaimnak, miközben annyi mindent csinálok a kezemmel. Aztán egész úton beszél, én meg végig hallgatok, de nem annyira arra figyelek, mit mond, hanem arra, ahogyan beszél, a ritmusra, a hangja elbizonytalanodásaira, amikor nem azt mondja, amit gondol, elszólja magát, kioktat, hogy elfedje a saját bizonytalanságát. Bocsánatot kér, azt mondja, a hibáimért én felelek, köszönetet mond nekem, és sóhajt, a halántékát masszírozza. Az ajka behorpad ott, ahol oldalt két foga hiányzik, és úgy néz ki, mint aki valami savanyúba harapott.

Megkérdezem anyámat, hogy kihez beszél, de ő nem válaszol. Vetek egy pillantást a hátsó ülésre, biztos, ami biztos.

A lakásában teázunk, és emésztést segítő kekszet eszünk, mert ez Anyu kedvence, és ma nehéz napja volt. Szólok Kástának, hogy készítsen nekem krémet mézből és gyömbérből, kapar a torkom. Míg kiadom ezeket az instrukciókat, anyám egy szót sem szól.

– Tegyél hozzá friss kurkumát is – szólal meg csak egy pillanattal később. – Ne sokat, épp csak annyit, mint egy kisbaba előbőre.

Miközben ezt mondja, a hüvelykujját a középső ujja hegyéhez nyomja, így mutatva is a pontos mennyiséget. Aztán lenéz a teáscsészéjére, és ahogy megkavarja, ellipszist rajzol a tea felszínére.

– Kérlek, ne beszélj előbőrről – mondom, míg félbetöröm a kekszemet.

– Mi a bajod azzal a kis előbőrrel? Ne légy már olyan prűd! – Arra azért elég jól emlékszik, hogyan tud megbántani.

A lakásában teljes a felfordulás. Három sószóró tartalmából egyet csinálok. A négyszemélyes étkezőasztalon felgyűltek az újságok, amikhez hozzá se nyúlt. Anyu nem hajlandó lemondani őket, azt mondja, egyszer majd sort kerít rájuk.

Kisebb zacskónyi piaci mungóbabot kiborítok egy acéltálcára, és elkezdem kiválogatni belőle a kavicsokat. Kástá próbálja elvenni előlem a tálcát, de eltolom a kezét. Amikor ezzel megvagyok, szétválogatom a babszemeket szín szerint – khaki, szürkésbarna, bézs. Anyám a kis halmokra pillant, és megrázza a fejét. Kicsit megropogtatom az ujjaimat, aztán folytatom a válogatást. Tudom, hogy a főzésnél nem lesz semmi különbség, de ha már elkezdtem, nem hagyhatom abba, tovább kell keresnem a különbségeket, amíg mind oda nem kerül, ahol lennie kell, szín szerint, a saját családja körébe.

Anyu a kanapén szunyókál, és egy pillanatra elképzelem, hogyan fog majd kinézni, amikor meghal, amikor az arca beesik, a levegő elhagyja a tüdejét. Tárgyak, papírok veszik körül, és képkeretek fogják körbe ismerősök arcát, akiket már évek óta nem látott. A tárgyak között a teste élettelennek és magányosnak hat, s eltűnődöm, vajon önmagában az, hogy a világ felé megnyilvánulunk, valami élethez nélkülözhetetlen dolgot tart-e bennünk mozgásban, vajon a közönség fejti-e ki azt a nyomást, amitől a vérnek muszáj keringenie. Ezt persze könnyű lenne tisztázni, amikor senki nem figyel bennünket.

Az egykori szobám elkülönül a lakás többi részétől, mint egy átültetett bőrdarab. De van valami rend, valami szimmetria, amit itt hagytam magam után, és amit anyám nem volt képes lebontani. A falon most is ott sorakoznak az egyenkeretekben a fekete-fehér arcvázlatok, öt centire egymástól, ahogy én raktam fel őket valamikor. Az ágy megvetve, végighúzom a kezem a lepedőkön, hogy kisimítsam a gyűrődéseket, de azok bele vannak vasalva az anyagba.

A legutóbbi választások óta valahányszor feltűnik a tévében az új miniszterelnök, Anyu ráüvölt a készülékre. A miniszterelnök úgy viseli sáfrányszínű köpenyét, mint egy hindu istenség attribútumát – stilizált hajtásokkal, amelyeket mindig ugyanazon a helyen gyűrnek az anyagba. Anyám azt mondja, e miatt az ember miatt nem ismerhette meg az igaz szerelmet.

A sötétre ébredek fel. A telefonomat Dilíp tucatnyi nem fogadott hívása világítja be. A nappaliból villódzó fény szűrődik be. Anyám bizonyára lenémított, ám mozgó szájakat néz a tévében.

Az ég sötét, de a tizenöt kilométerre lévő ipari komplexum rózsaszín fényeivel megelőlegezi nekünk a napot. Amikor kijövök a szobából, Anyu nincs a kanapén, és először nem is látom – a vékony függöny mögött áll, testét az ablaknak nyomva. A szürke-fehér, kasmírmintás, szövött függöny félig-meddig elfedi, árnyékot vet a testére. Az anyagon át látom a sötét anyajegyét, a lapockáján a hosszúkás, korong alakú mintát, a célpontot a hátán. A mellkasa mozdulatlan, mintha nem is lélegezne.

Ruha nincs rajta, hátrébb lép, hogy megszemlélje az ablakban a tükörképét. Aztán az enyémet nézi, ahogy megjelenik az övé mellett, majd hol az egyiket, hol a másikat, mintha nem látná a különbséget. Az ellentétek gyakran hasonlítanak egymásra.

Megérintem a könyökét, mire ő összerezzen. Aztán a tévé képernyőjére mutat, a férfira, akit a távirányítóval elnémított.

– Mindketten benne vagytok – suttogja.

– Anyu – próbálom megnyugtatni, elhúzom az ablaktól, de ő visszalép, a tekintete elvadult, nem vagyok benne biztos, hogy megismeri az arcom.

Aztán gyorsan magához tér, de az a tekintet pont elég volt ahhoz, hogy elszökjön a tüdőmből a levegő. Egy pillanatig nem tudta, ki vagyok, és abban a pillanatban én nem voltam senki.

Visszaédesgetem az ágyába, hívom a doktort. Morcos a hangja. Honnan tudom ezt a számát, faggat. A beszélgetésünk egyszerre intim lesz, mintha átléptem volna egy határt. Bizonyára ott van mellette a felesége, és most felzavartam az álmából. Elképzelem, milyen a hálóruhájuk, hogyan gyűrődik az éjszaka folyamán. Nedvesedni kezd a lábam között.

– Anyám egy darabig nem ismert meg – mondom.

– Megesik. Hozzá kell szoknia, hogy ez csak rosszabb lesz. – Mintha túlméretezett nyelv lenne a szájában, olyannak hallom, a hangja elárulja, hogy bosszús, én pedig úgy érzem, megbuktam egy vizsgán.

Azzal töltöm a napom, hogy átfuttatok bizonyos elképzeléseket az agyamon. Sose érdekeltek a természettudományok, de most elszántan merülök el a szakzsargonban.

Utánanézek, milyen vegyi anyagokból áll anyám gyógyszere: számos elegáns benzolgyűrűből, róluk farokként lóg egy hidroklorid gyök. Előások állatkísérleteket, diagramokat nézek, amelyek az agytevékenység feltérképezése érdekében felnyitott patkányagyakról készültek. A kis tabletták, amiket szednie kell, kolinészteráz-gátlók – a kolinészteráz enzim bontja le az acetilkolin nevű neurotranszmittert. Az így beinduló folyamatok dolga enyhíteni a progrediáló betegség tüneteit.

Az acetilkolin, ha felhalmozódik a szervezetben, mérgezést okozhat.

Acetilkolin van a rovarirtó szerekben és a vegyi fegyverekben, amiket összefoglalóan idegmérgeknek neveznek.

Kis mennyiségben lehet valami gyógyhatású. Ami nagy mennyiségben meg halált okozhat.

Kinyitom az ablakot. A Helicobacter pylori gyomorfekélyt és rákot is okozhat, ha ellenőrizetlenül elszaporodik, ám az olyan gyermekek között, akiknek a szervezetében egyáltalán nem fordul elő, nagyobb az asztmások aránya.

Bár kényelmes állapot lenne a mértékletesség.

A mellékhatások listája hosszabb annál, mint ahogy az orvos jelezte. Ismét fel akarnám hívni, de nem merem. Már így is feszült vele a viszonyom. Lehet ezt egyáltalán viszonynak nevezni? Erősen ellenszegülök annak, hogy túl hosszan rágódjam ezen.

Léteznek Donepezil-ellenes internetes beszélgetőfórumok, amelyeken a hozzászólók más panaszok mellett a szer hatástalanságát emlegetik. A krillolajról azt mondják, hogy jót tesz az agy egészségének. Van valami tökéletesség ennek az apró rákfélének a felépítésében, ugyanis ez az állat képes változtatni a helyét, miközben láb helyett csak izomrostokkal rendelkezik. A krill jobb, mint a hal, egy diagram el is magyarázza, miért: az agy jobban szereti a foszfolipidet abban a formában, ahogy a krillolajban fordul elő.

Az olaj kémiai összetételét és struktúráját lejegyzem egy írótömbre, bár a rajzaim eltérnek az eredetiktől, és jobban hasonlítanak a krillre, mint a molekulákra. A külső váz finom etil-észter, lifegő végtagjait pedig három zsírsav alkotja. Amikor odajutok, hogy vásárolnék az olajból, figyelmeztetés érkezik, hogy a cég nem vállal felelősséget az indiai ügyfélszolgálat késedelmes szállításáért.

Arra is felhívják a figyelmemet, hogy az olaj fényérzékeny, és magas hőmérsékleten megromlik.

A férjem, Dilíp Amerikában nőtt föl, és a rótít két kézzel töri. Pár éve ismertem meg, amikor Púnéba jött dolgozni. Az állás visszalépés volt, de erről nem tett említést, amikor beszédbe elegyedett velem a North Main Road-i német pékségben. Nem számítottam rá, hogy rajtam kívül lesz még ott valaki, lévén vasárnap reggel, meg aztán mióta 2010-ben bomba robbant a pékségben, amúgy se sokan látogatják.

Épp elhelyezkedtem egy piros műanyag széken a laptopommal, amikor lehuppant a mellettem lévő helyre. Elmosolyodott. A fogai szabályosan álltak, mint a csempék, és fehérek voltak. Megkérdezte tőlem, tudom-e a wifi-jelszót, és hogy meghívhat-e egy kávéra. Mire azt feleltem, hogy a kávétól én zizi leszek, a beleim meg néha gázosak. Megkérdezte, min dolgozom, és bár a rajzaimról nem akartam neki beszélni, azzal győztem meg magam, hogy egy művész nem félhet megosztani a titkait egy idegennel.

Nagy levegőt vett, figyelt, előredőlt. A piros műanyag szék behorpadt a súlya alatt, a térde hegyesszöget zárt be. Egy darabig csak bámultuk egymást, aztán megkérdezte, nem akarok-e a hétvégén elmenni vele kajálni valahová. Attól a szótól, hogy „kajálni”, pislogtam, csak aztán fogtam fel, hogy vacsorára gondol. (Azóta számos fordulatát átvettem.)

Megkérdezte, nem tudok-e egy jó éttermet az ásramok utcájában.

– Hát de, ugyanis a gyerekkorom egy részét egy ásramban töltöttem. Szóval elég jól ismerem a környéket.

A randi jól sikerült. Spagettit ettünk, amit kis fészket formázva főztek meg és tálaltak. A szélébe bazsalikomleveleket tűzködtek, a közepére pedig piros és sárga sült koktélparadicsomokat helyeztek, mintha költésre váró tojások lennének. Magas banjánfák vetettek árnyékot a kivilágított udvarra, az ott tartózkodók arca így homályba burkolózott. Az egyik sarokban megbújó asztalunk tökéletes lett volna egy titkos viszonyt folytató pár számára, olyannyira, hogy egyetlen jelzéssel kommunikálhattak volna: csupán egy számjeggyel, az időre utalva – a hely pedig ugyanaz.

Ezt nyíltan ki is mondtam, Dilíp pedig viccesnek találta, meg ötletesnek, és megkérdezte, szeretek-e történeteket kitalálni.

– Mindig is érdekelt, hogyan lehet minél hatásosabban kommunikálni – mondtam. Meg akartam kérdezni, ez most randi-e. Azokkal a férfiakkal, akik a barátaim voltak, vagy akikkel barátok révén találkoztam, rendszerint lefeküdtem, aztán megmaradtam velük valahol a barát és szerető közötti viszonyban, de azokban a kapcsolatokban soha nem játszott szerepet sem egy egész tányér kaja, sem az, hogy állják a cechet.

Dilíp máshogy mondja el ugyanezt. Vagy csak az ő szájából, az ő kerek magánhangzóival és megrágott szavaival egyszerűen másképp hangzik ez a történet. Ő arról az érzésről beszél, amely elfogta, amikor meglátott, azt mondja, bohém művésznek néztem ki, emlékei szerint festékes volt a póló, amit viseltem. Ez azonban csakis kitaláció lehet: azt a ruhát, amiben dolgozom, a műtermen kívül soha nem hordom. És hát festő sem vagyok.

Dilíp hajlamos a túlzásokra. Például a nővérét szépnek mondja, mikor határozottan nem az. Egy csomó embert tart kedvesnek, akik pedig erre nem szolgáltak rá. Ezt annak tudom be, hogy ő maga szép és kedves. Dilíp azt is szokta mondani, hogy milliónyi barátja van odahaza, az esküvőnkre mégis csak négyen jöttek el Púnéba. Nem mintha bántam volna. Az én határozott kérésemre csak két napig tartott az esküvőnk, amire Dilíp anyja azt mondta, hogy ha olyan rövid, nem is éri meg utazni miatta. A szülei és a testvére végül fél tucat rokonnal együtt érkeztek az Államokból. A nagyanyám azt mondta, az amerikai gudzsarátiak esküvői szertartása elég lelombozó.

Előzetesen Dilíp anyja megadta az asztrológusának a születésem dátumát és idejét, hogy megbizonyosodjon róla, a csillagaim klappolnak a fia csillagaival. Az a helyzet, hogy az anyám évekkel korábban elhagyta a születési anyakönyvi kivonatomat, még akkor, amikor épp hajléktalanok voltunk, és mivel a hivatalos születési jegyzőkönyvekbe elég macerás betekintést nyerni, inkább kitaláltunk valamit, ami nagyjából jónak tűnt.

– Azt biztosan tudom, hogy sötét volt – mondta Anyu.

– Ez leszűkíti az időt a kora reggeli és a késő esti órákra – válaszoltam.

Dilíp anyjának azt mondtuk, hogy este 8:23-kor születtem, vagyis 20:23-kor, ahogy hivatalosan írják, és azért döntöttünk a huszonhárom mellett, mert bármi, ami nullára vagy ötre végződik, kitaláltnak tűnhetett volna. Négy hónappal az esküvő előtt Dilíp anyja felhívott otthon.

– Beszéltem a pandittal – mondta. – Komoly aggályai vannak.

Elkészítette a horoszkópomat, ami nem más, mint a születésem pillanatának a csillagtérképe. A Mangalának, a vörös bolygónak veszélyes az aspektusa, teljesen elfoglalja a házasság házát.

– Manglik vagy, így nevezik az olyanokat, mint te – folytatta. A vonal szakadozott, így a vád további részleteiről lemaradtam. Elmagyarázta, hogy a fiát, ha összeházasodom vele, a bennem lakozó pusztító energiák akár meg is ölhetik. Egy ideig hallgattam, azon tűnődtem, vajon így akarnak-e kifarolni: Dilíp megkérte volna az anyját, hogy hívjon fel, és bontsa fel az eljegyzésünket? Hallottam, ahogy a levegőt veszi, ahogy a telefonkagyló közvetlen közelében szétnyílik és összecsukódik a nedves ajka. Talán arra számított, hogy bocsánatot kérek. Nem tettem meg ezt a szívességet.

– De nem kell kétségbe esned – mondta aztán, amikor a csend kezdett kínossá válni. – A pandit tudja a gyógyírt.

Másnap a pandit megjelent nálunk. Nem az anyósom papja volt az, hanem a helyi képviselője, akit megbíztak, hogy szedje rendbe a dolgokat.

– Ez meg mi? – kérdezte Anyu, amikor meglátta, hogy a férfi egy gyékényt terít a padlónkra.

– Túl sok van a Mars bolygóból – felelte a pandit. – Az pedig nem jó a férjének.

– A babona marhaság – mondta Anyu, kikapta a pandit kezéből a füstölőt, és a feje körül kezdett vele hadonászni.

A férfi magát mit sem zavartatva folytatta a munkáját. Gyümölcsöket helyezett acéltálcára. Aztán virágokat. Tejet. Voltak ott szárik és hímzett vörös szövetek is. Majd a pandit helyet foglalt egy cserépedény előtt, és ghí, fanyesedék és újságpapír segítségével tüzet gyújtott.

Bágyasztó nyári nap volt, mintha kuktában lettünk volna, olyan volt benn a lakásban. Tüsszentettem, sötét slejm landolt a tenyeremben, tömör és véres, mint egy tumor. Tudtam, hogy ez rossz előjel, ezért a ruhám alatt a bőrömbe dörzsöltem. A pandit pár fadarabra piros és narancsszínű szövetet helyezett. Nyers rizsszemekből fürge mozdulatokkal szvasztikákat formázott, ide-oda egész bételdiókat rakott, amelyek a kozmosz bolygóit voltak hivatottak jelképezni, bizonyos áldásokkal felszentelte őket, és ez megmentett engem.

Leültem négy, ruhákba bugyolált, girlandokkal díszített bronzidol elé, amelyek mindegyike talán ha tízcentis volt.

– Ma ez a férjed – szólt a pandit.

Az istenekre néztem. Az arcuk nagyjából egyforma volt, Ganésát kivéve, akinek az agyara úgy görbült, mintha mosolygott volna.

– Melyik? Mindegyik?

– Nem. Csak ez. Visnu – mosolyodott el a pandit. – Azzal, hogy előbb hozzá mész férjhez, ő szívja magába a rossz energiáidat, így a következő férjednek nem esik bántódása.

A sasorrú, rövid állú Visnu elég törékenynek hatott.

– Most ezt tényleg végig kell csinálnom? – kérdeztem a szent embert. – Nem lehetne csak tudatni mindenkivel, hogy túl vagyok rajta?

A pandit nem felelt.

Maga a szertartás tovább tartott, mint néhány hónappal később az igazi esküvőnk Dilíppel, és csomó kántálás kísérte. A kis istenséggel a karomban a tűz körül járkáltam, miközben merev arcát bámultam. Egyszerű mangalaszútra került a nyakamba, a hajam választékára pedig karmazsinvörös szindúr, ez jelezte, hogy férjnél vagyok. A szertartás után a pandit letépte a nyakamból a nyakláncot, a vörös krémet pedig a homlokomra kente.

– Megházasodtál és elváltál – jelentette ki. A tükörbe néztem. A nyaklánc kapcsa nyomot hagyott a bőrömön. Az arcomat piros pöttyök tarkították. Nem volt erőszakmentes ez a buli. A pap kezet rázott velem. Aztán adományt és egy csésze teát kért.

Egy hónappal az esküvőnk előtt elkísértem a négyórás kocsiútra Dilípet, amikor az anyjáért ment Bombay repterére. Sofőrt bérelt, és egy méretes, légkondicionált Innovát, hogy az összes csomag beleférjen. Mire odaértünk, Dilíp anyja már a terminál előtt állt egy hordárral, valami szórólappal legyezte magát, és nem győzte elhajtani a taxisokat. Nem volt magas nő, de ahol állt, biztosította a maga számára a teret: könyökével bökdöste a mellette elhaladókat, és blokkolta az útjukat azzal, hogy széles terpeszben állt. Szalmakalap, szandál, nadrág és póló volt rajta, mindegyik a rózsaszínnek ugyanabban az árnyalatában. Amíg a fiára nem nézett, mintha haragot láttam volna az arcán. Kalapja kissé lekonyult, amint vadul integetni kezdett nekünk.

– Tíz éve nem jártam itt!

Ezzel üdvözölt minket. Igencsak élénk volt egész idő alatt, míg áthajtottunk a Nyugati-Ghátok impozáns vonulatain, fejét rosszallóan rázva bökött rá a főút mentén felhalmozott minden egyes szemétkupacra. Megjegyeztem, hogy a hegyek lenyűgözőek, amikor monszun idején köd lengi őket körül, és esőtől nedvesek, habár a nyári ég most, ahogy vakító fehér lepedőként feszült felettünk, egyáltalán nem volt lenyűgöző. Hitetlenkedése aztán még inkább elszabadult minden egyes útdíjfizető kapunál, amelyek, mint megjegyezte, egyáltalán nem veszik figyelembe sem a járművek átlagos magasságát, sem az emberi kar hosszát, és emiatt két alkalmazott közbenjárására volt szükség, hogy az útdíj eljusson a díjbeszedő hivatalnokhoz.

– Hát ez az ország! – sóhajtotta. – Gondolom, így érik el, hogy mindenkinek legyen munkája. Hármat foglalkoztatnak ott, ahol egy is elég lenne.

Púnéba beérve a tarka óriásplakátokkal kidekorált széles főút kisebb vállalkozásokkal szegélyezett keskeny utcácskákra szűkült – motelek, éttermek, bicikliboltok sorakoztak az út mentén. Míg a pirosnál vártunk, két fiatal srác bukkant elő a szomszédos, lepukkant nyomornegyedből. Mindketten leguggoltak, szemüket dörzsölve ásítoztak.

– Jó ég! – szólalt meg Dilíp anyja. – Nézzétek már ezeket a kölyköket! Nem képesek elmenni a házuk mögé? Hiszen ott jelzi a tábla, hol van a vécé!

El tudom képzelni, hogy a vécék a célnak még ennyire sem megfelelő helyek, de inkább nem szóltam semmit, bízva benne, hogy az előttünk lévő kocsi megmozdul. De nem mozdult, viszont a két fiúhoz csatlakozott még egy barátjuk, aki még közelebb jött a járda széléhez.

– Normálisak ezek?! – kiáltott fel Dilíp anyja.

– Hagyd már őket – nevetett fel Dilíp.

– Nem szégyellik magukat! – Azzal előhúzta a táskájából a telefonját, és nekilátott filmezni a fiúkat. Keresztbe fontam magam előtt a karomat, reméltem, a srácok nem veszik észre, de amikor mindhárman egyszerre felálltak, és felénk fordultak, rá kellett jönnöm, hogy észrevették.

Szerencsére a lámpa zöldre váltott. Dilíp anyja csak nevetett, miközben elhajtottunk a helyszínről, és aztán egész úton újra meg újra megnézte a felvételt. Először járt Púnéban, próbáltam hát felkelteni a figyelmét, hol a katonai bázis hatalmas zöld területével, hol a sötét árnyékkal, amit az ősöreg banjánfák vetettek ránk, míg elhaladtunk alattuk. Púne az ország belsejében fekszik, a levegő száraz, télen hideg, nyáron poros, de sohasem nyirkos és poshadt, mint Bombayban. Felvetettem, hogy pár helyre ellátogathatnánk, például a Sanivar Vadá történelmi erődjébe, amely korábban a helyi pésvá dinasztia székhelye volt, a kicsi, de szép Siva-templomba, no meg az én kedvenc édességboltomba a főúton, ha épp kényeztetni szeretné magát. Elhajtottunk a Púne Klub előtt, ahol majd az esküvőnk és utána a fogadás lesz, és próbáltam jó benyomást tenni Dilíp anyjára azzal, hogy elmondtam, milyen megtiszteltetés számomra épp ott tartani az esküvőt, hogy a nagyszüleim több mint negyven éve a Klub tagjai, és bár anyámat ez sosem izgatta, mi Dilíppel hamarosan szintén tagok leszünk. Azonkívül egy kései vasárnapi úszás után egy sör mellett itt beszéltünk először arról Dilíppel, hogy összeházasodunk. Arra nem tértem ki, hogy további emlékeim is fűződnek a helyhez, amint koldusként ülök a megszentelt kapukon túl. Bizonyos dolgokat jobbnak láttam a házasságkötés utáni időkre tartogatni.

Dilíp anyja bekukucskált, bólintott, halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Egész szép épületeket húztak fel itt a britek.

Az esküvő előttiek a nyár legforróbb hetei voltak abban az évben. Csak az igazán kalandvágyók merészkedtek ki a szabad ég alá. Tehenek, kutyák és emberek pusztultak el az utcákon. Csótányok jöttek tiszteletüket tenni. Különösen forró volt az a nap, amikor az anyósom és Dilíp nálunk ebédelt. Átkoztam Púnét, hogy ilyen rossz benyomást tesz. Felelősnek éreztem magam a visszatetsző dolgok miatt, amik korábban fel se tűntek. A hőség nem egyszerűen forró volt, hanem elviselhetetlen. A levegő nem egyszerűen tömör, hanem belélegezni se nagyon lehetett. Meggyőződésem volt, hogy Dilíp normái érzékenyítettek életünk kifogásolható és diszfunkcionális mozzanatai iránt, most azonban, hogy itt volt az anyja, rá kellett ébrednem, hogy valójában Dilíp volt az, aki az idők során immunissá vált bizonyos kényelmetlenségekre. Miközben frusztrált minden egyes kifogásolható részlet, nagyon is tudatában voltam, hogy bizonyos rendellenességek épphogy hozzátesznek a város bájához. Vajon mennyire törekedtem arra, hogy félreértsem a helyet, ahol élek – benne pedig azt, aki vagyok –, és vajon képes vagyok-e észrevenni, mi a kívánatos fedősztori, és mi nem az?

Dilíp és az anyja kókusztejet meg nimbú pánít ivott, és fogalmuk sem volt arról, hogy az előző hetet az anyámmal közös otthonunk romjainak helyreállításával töltöttem: újrafestettem a hámlásnak indult falakat, eltüntettem a törött tükröt, és megjavítottam a kanapé feslett huzatát.

Anyósom szívesen öltött magára furcsa színeket és – mint utóbb kiderült – furcsa kalapokat. Anyu a szája elé kapta a kezét, hogy elfedje a mosolyát, és hát én se nagyon tudtam figyelmen kívül hagyni a dáma abszurd megjelenését. Ízlés és felfogás tekintetében, ezt pontosan tudtam, Dilíp anyja nem kivételes asszony, a Púnéval szembeni rosszallása mégis bántott.

Ebéd után kiültünk a kis erkélyünkre, hogy megbeszéljük az esküvővel kapcsolatos teendőket. A napnak ebben a szakában a balkonokat, amelyek úgy néznek ki, mint egymásra rakott kis dobozkák, benépesítik a szomszédok. Széles mozdulatokkal hessegetik el a galambokat meg a varjúkat, és tapogatják a délutáni napra kiteregetett mosott ruhát, hogy száraz-e már.

Izzadságcseppek jelentek meg az arcunkon. Három emelettel alattunk észrevettem egy fejtetőt, egy nőét, aki őszülésnek indult, a feje búbján már ritkuló haját vastag copfba fonva és kontyba tekerve viselte. Felhallatszott a nádseprű zaja, ahogy a földet karistolta, miközben a por meg a levelek ütemesen zörögtek-hullottak, zörögtek-hullottak vissza előző rendjük valamilyen formájába. Füst szállt az égre, üzemanyag és égő szemét szagát emelve a magasba, mi mégsem mentünk be. A lakónegyed zajai azonban viszonylag csöndesek voltak ahhoz a mély, tülkölő hanghoz képest, amit a vonatok hallattak, amikor a közelben futó síneken elhaladtak.

A borongós égre néztem, és igyekeztem elégedettnek érezni magam, elégedettnek azzal a tudattal, hogy habár sok évet lehúztam itt, most majd végre elmegyek innen. Dilípre néztem. Jóképű volt, és olyanformán magas, hogy mindenki azonnal tudta, külföldön nőtt fel. Baseballsapka, jó modor, amihez hozzájött, hogy éveken át amerikai tejtermékeken élt. Megmentett, bár erről ő nem tudott. Dilíp elmosolyodott valamin, amit anyám mondott, és láthatóvá vált mind a harminckét, kamaszkorában szabályozott foga.

Később egy tál édes és tejes rábrí mellett az anyósom odafordult anyámhoz.

– Tárá-dzsí – mondta –, a pandit szeretné megbeszélni az esküvő részleteit. Azt kérdezte, vannak-e olyan rokonaid, lehetőleg egy pár, akik beülnek a mandapba, és kiadják helyetted a menyasszonyt.

– Nincsenek – válaszolta Anyu. – Talán unokatestvéreim vannak. De prímán meg tudom csinálni egyedül.

Dilíp anyja többször kitátotta és becsukta a száját, nagyokat lélegzett, mielőtt újra megszólalt. Ez afféle tikkje, mintha a szavakat újra kellett volna élesztenie, mielőtt kiengedi őket.

– Ha az anya özvegy, a szertartásnak ezt a részét általában más rokonok csinálják végig.

– De én nem vagyok özvegy – jelentette ki Anyu.

Dilíp anyja letette a kanalát. A száját ismét kitátotta-becsukta. Aztán hangosan fújtatott, mintha égne valami előtte. Mindannyian Dilípre néztünk, aki szedett magának még desszertet, összekrémezve az asztalt.

– Ezt könnyebb volt nekik elfogadni – magyarázta később, amikor már magunk voltunk. – Az Amerikában élő indiaiak nagyon konzervatívak tudnak lenni. Nem akartam azt mondani nekik, hogy elváltak a szüleid.

Annak idején az iskolából hazatérve Anyu lakásának balkonjáról figyeltem a kóbor kutyákat. Általában csak henyéltek, kimart mancsokkal, megrágott fülekkel heverésztek falkákban, és csak azért mozdultak meg, nehogy elüsse őket egy-egy kocsi vagy riksa, vagy hogy meghágják az anyjukat, nővéreiket. Talán másodjára történt, hogy tengerészkék egyenruhámban a balkonon ültem, és az alattam zajló eseményeket figyelve szexjelenet szemtanúja lettem, bár a kutyáknál nem tudtam biztosan különbséget tenni a harc és a párosodás között. Olykor, amikor más kóbor kutyák tévedtek a területükre, csatákra is sor került. Egy éles vonításra vagy valakinek a lába alatt megreccsenő ág zajára rázendítettek késő éjjel, amikor nekem már aludnom kellett volna a szúnyogháló alatt, és hallottam őket, hallottam a csatakiáltásaikat. Emlékszem, egy reggel iskolába menet a kapu mellett ott ült egy kölyökkutya férges, remegő hassal, orrnyergén legyek masíroztak. A farka helyén véres lyuk tátongott.

Miután Dilíppel házasságot kötöttem, vele együtt a családját is megkaptam, a bútorait és az ő kóborkutya-felhozatalát. Azon a környéken a kutyák csendesebbek: pár púnei háziasszony összefogott, ivartalaníttatta és most jól tartja őket. Az ebek a levegőt szimatolják lógó nyelvvel. Olykor gyengéden egymás nemi szervébe harapnak, és ennivalóért nyüszítenek.

Júniusban költöztem Dilíp apartmanjába, épp közelgett a monszun. Későn jöttek az esők. Ami rossz jel. Rossz évnek nézhetünk elébe. Az újságok beszámolói szerint a gazdák a papokat hibáztatták, amiért nem hatottak eléggé az istenekre, a papok meg a gazdákat hibáztatták, hogy nem voltak elég ájtatosak. A városban ilyesmit kevésbé lehetett hallani, annál több szó esett a klímaváltozásról. A közeli folyó nagyjából kiszámíthatóan árad és apad, a monszun azonban tajtékzó barna vízözönt hoz magával.

Amikor Dilíp végigmegy a testemen, az orrával végigsimít a szeméremajkamon, és szagolgatja.

– Mintha a semmit szagolnám – szokta mondani. Erre büszke, mert szerinte ez ritka adottság, és egyik oka is lehet annak, hogy el tudott minket együtt képzelni. Mostani élete az irodában, de még a liftben is tele van intenzív szagokkal, ezért határozott megkönnyebbülés számára, hogy én még edzés után vagy stresszes helyzetekben is szagtalan vagyok. Dilíp Milwaukeeban nőtt fel, ahol a füle kizárólag puha fültisztítóhoz és a külvárosi csendhez szokott. Mint mondja, számára Púne igencsak lármás, az itteni szagok pedig igencsak áthatóak, de az érzékeivel mindaddig elboldogul, amíg az otthon visszahozza számára a semlegességet. Mindig azt mondja, nem járt különösebb változással, amikor odaköltöztem hozzá, az életem forradásmentesen simult az övébe.

A felfordulástól való félelme tudatában óvatosan láttam neki a változtatásoknak, és először azokat a lepedőket, törülközőket cseréltem le, amiket más nők is használhattak. Aztán azok a könyvek és ruhadarabok következtek, amelyeket ajándékba kaphatott tőlük. A könyvek leginkább sóvárgó szerelmes verseket tartalmaztak, és az első oldalukra írt üzenet is elárulta őket. Lassacskán e nők létezésének minden nyomát eltakarítottam: régi fotókat, leveleket, bögréket, szállodákból elhozott tollakat, pólókat, amiken olyan városok neve szerepelt, ahol együtt jártak, emlékműveket formázó hűtőmágneseket, papírlapok között lepréselt faleveleket, fakó kagylók kollekcióit, melyek befőttesüvegekben őrizték tengerparti nyarak emlékét. Bármennyire túlzás is, amit műveltem, éles kontúrokat akartam, olyan otthont és olyan házasságot, amelynek nincsenek kusza, szürke szélei.