Borítószöveg

1930 telén egy eldugott kis tatár faluban Zulejka végzi mindennapos munkáját, mindenben engedelmeskedve idős, a kegyetlenségig szigorú férjének. Megismerték már az új, „kommunista” rendszer minden borzalmát, éheztek, tűrték a megaláztatást mint parasztok és mint tatárok – de ha fogcsikorgatva is, mindig összeszedték magukat. Tehát „kulákok”. Most újra a „vörös hordát” várják rettegve... és az újabb csapás minden eddiginél pusztítóbb.

Zulejkát kitelepítettek százaival együtt marhavagonban indítják el a mindenkori száműzöttek útján Szibéria felé. Egyszerű parasztemberek, leningrádi értelmiségiek, „néhai uraságok” és köztörvényes bűnözők, muszlimok és keresztények, pogányok és ateisták, oroszok, tatárok, németek, csuvasok gyűlnek össze az Angara partján, ahol napról napra kell kiharcolniuk élethez való jogukat a tajgával és a könyörtelen államhatalommal szemben.

Zulejka az elképzelhetetlenül zord körülmények között, ott, ahová Allah keze talán nem is ér el, hiába imádkozik hozzá, jóformán rabszolgasorban tengődve találja meg igazi női énjét: szerelmes lesz, anya, vadász... szabad ember, egyenrangú a férfiakkal.

„Guzel Jahina regénye kétségtelenül női regény. A nők erejéről és gyengeségéről mesél, az anyaság szentségéről – nem egy angol gyerekszoba díszletei közé helyezve, hanem egy munkatelep, egy pokoli rezervátum világába, amely a világtörténelem egyik legnagyobb gonosztevőjének elméjében született meg.”

Ljudmila Ulickaja

Fordította Iván Ildikó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Гуэель Яхина: Зулейха открывает глаза

Издательство АСТ, Москва, 2015

Második kiadás

Copyright © Guzel Jahina, 2015

Hungarian translation © Iván Ildikó, 2017, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóillusztráció © Monika Mostowik-Wanat / Arcangel Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978-963-620-668-0

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szerelem és gyengédség a pokolban

Ez a regény az irodalomnak ahhoz a válfajához tartozik, amelyről azt hihetnénk, hogy a Szovjetunió széthullása óta már teljesen feledésbe merült. Seregnyi nagyszerű kétkultúrájú írónk volt, akik a birodalmat benépesítő számos etnikum egyikéhez tartoztak, de orosz nyelven alkottak. Fazil Iszkander, Jurij Ritheu, Anatolij Kim, Olzsasz Szulejmanov, Csingiz Ajtmatov… Az iskola hagyományos jellemzői a nemzetiségi tematika mély ismerete, a saját nép iránti szeretet, a más nemzetiségekhez tartozók iránti megbecsülés és tisztelet, a folklórhoz való érzékeny viszonyulás. Úgy tűnt, ennek az irányzatnak nem lesz folytatása, ez egy elsüllyedt kontinens. De ritka és örömteli esemény tanúi lehettünk – megjelent egy új prózaíró, egy fiatal tatár nő, Guzel Jahina, és könnyedén elfoglalta helyét e mesterek sorában.

A Zulejka kinyitja a szemét című regény nagyszerű debütálás. Megvan benne az igazi irodalom legfontosabb erénye – egyenesen szíven üti az embert. A történet, melynek főhőse egy, a kuláktalanítás éveit átélő tatár parasztasszony, annyira hiteles, életszerű és varázslatos, amilyennel ritkán találkozunk az utóbbi évtizedek kortárs prózájának hatalmas folyamában.

Az elbeszélés kissé filmszerű jellege felerősíti a cselekmény drámaiságát, a képek és alakok élénkségét, a publicisztikai részletek pedig nemhogy nem törik meg az elbeszélés vonalát, hanem ellenkezőleg, a javára válnak a regénynek. A szerző olyan irodalom élményét adja vissza az olvasónak, amely a pontos megfigyelések, az árnyalt lélekábrázolás művészete, és nem utolsósorban azé a szeretetteljes viszonyulásé, amely nélkül még a legtehetségesebb írók is csupán a kor visszásságainak hűvös tudósítói lennének. A „női irodalom” szókapcsolatnak – jórészt a férfi kritikusok tevékenységének köszönhetően – van valami lekezelő mellékzöngéje. Ám a nők csak a huszadik században vívták ki jogukat azokhoz a hivatásokhoz, amelyek addig a férfiak privilégiumának számítottak – így lettek orvosok, tanárok, tudósok, írók. A regény műfajának megszületése óta százszor annyi rossz regény született férfiak tollából, mint nőkéből, ez vitathatatlan tény. Guzel Jahina regénye kétségtelenül női regény. A nők erejéről és gyengeségéről mesél, az anyaság szentségéről – nem egy angol gyerekszoba díszletei közé helyezve, hanem egy munkatelep, egy pokoli rezervátum világába, amely a világtörténelem egyik legnagyobb gonosztevőjének elméjében született meg. Hogyan sikerülhetett a fiatal szerzőnek egy ilyen erőteljes, a pokolban szövődött szerelem és gyengédség dicséretét zengő művet alkotnia – ez számomra is rejtély… Szívből gratulálok a szerzőnek a Nagy Könyv-díjhoz, az olvasóknak pedig a nagyszerű könyvhöz. Csodálatos kezdés.

Ljudmila Ulickaja

ELSŐ RÉSZ
Az ázott csirke

Egy nap

Zulejka kinyitja a szemét. Sötét van, mint egy veremben. A vékony függöny túlsó oldalán álmosan pihegnek a ludak. Az egy hónapos kiscsikó cuppogva kutat anyja csecse után. Zulejka feje mellett az ablakból behallatszik a januári hóvihar süvítése. De a házba nem fúj be a szél – hála Murtazának, aki még a hideg beállta előtt betömte a réseket. Murtaza jó gazda. És jó férj. Most hangosan és szaftosan horkol a ház férfioldalán. Aludj csak – az ember álma virradat előtt a legmélyebb.

Itt az idő. Allah, Mindenható, add, hogy elvégezhessem, amit elterveztem – fel ne ébredjenek addig!

Zulejka egyik csupasz lábával nesztelenül a padlóra csusszan, aztán a másikkal is, és a kemencére támaszkodva felegyenesedik. A kemence kihűlt az éjjel, a melege elillant, a hideg padló szinte égeti a talpát. Csizmát nem húzhat – nem tudna hang nélkül lopakodni, a padlódeszkák nyikorgása biztosan leleplezné. Annyi baj legyen – Zulejka így is kibírja. A kemence rücskös oldalán tapogatódzva a női oldal kijárata felé surran. Ez a rész szűk és zsúfolt, de ő jól ismer minden sarkot, minden centit – fél életét azzal töltötte, hogy reggeltől estig ide-oda ingázott a házban, a tűzhely és a férfioldal között: odafelé forró teával teli pialákkal a kezében, aztán vissza az üres és kihűlt edényekkel.

Mióta is asszony már? Élete harminc évéből ez a tizenötödik. Ez talán már több is, mint a fele. Meg is kéri Murtazát, ha majd jókedvében találja – számolja ki neki.

Csak nem megbotlani a futószőnyeg ráncaiban! Vigyázni, nehogy belerúgjon így mezítláb a pántos ládába, amelyik ott áll jobbra tőle, a fal mellett. Átlépni azt a nyikorgó deszkát a kemencezugban. Hangtalanul surranni át a vászon csarsaun, amely a ház női és férfioldalát elválasztja… Mindjárt itt is az ajtó.

Murtaza horkolása most közelebbről hallatszik. Aludj, Allah szerelmére, aludj! Asszonynak nem lehet titka a férje előtt, de mit tehetnék, ha egyszer rávisz a szükség.

Most az a fontos, hogy ne ébredjenek fel a jószágok. Általában a téli akolban éjszakáznak, de zord fagyok idején Murtaza a fiatal állatokat és a baromfit beviteti a házba. A ludak meg sem rezzennek, de a kiscsikó dobbant egyet a patájával, és megrázza a sörényét – ébren van a kis ebadta. Szemfüles jószág, jó ló lesz belőle. Zulejka benyúl a függöny mögé, megérinti a bársonyos pofácskát: nyugodj meg, csak én vagyok. A csikó hálásan szuszog bele a tenyerébe – megismerte. Zulejka beletörli nedves kezét a felsőingébe, és óvatosan kilöki az ajtót a vállával. A télire nemezzel bevont, vaskos ajtó nehezen nyílik, a résen át csípős, jeges darafelhő libben a szobába. Zulejka emeli a lábát, átlépi a küszöböt – még csak az kéne, hogy rálépjen, és épp most zavarja fel a gonosz szellemeket! –, és máris a pitvarban van. Beteszi az ajtót, hátát nekivetve megáll.

Allahnak hála, eddig eljutott.

A pitvarban éppolyan hideg van, mint odakint – borzong a könnyű ingben. A padlódeszkák résein át jeges fuvallatok dermesztik csupasz talpát. De ebben nincs semmi rettenetes.

A rettenet az ajtó túloldalán tanyázik.

Ubülrü karcsük – a Vérszipoly. Zulejka magában csak így hívja. Hála a Magasságosnak, anyósa nem lakik velük egy kunyhóban. Murtazának nagy háza van, két kunyhóból áll, pitvar köti össze őket. A Vérszipoly azon a napon, amikor a negyvenöt éves Murtaza hazahozta a tizenöt esztendős Zulejkát, mártírarccal, saját kezűleg áthurcolta számtalan ládáját, batyuját és edényét a vendégháznak szánt kunyhóba, és az egészet berendezte magának. „Hozzá ne merj nyúlni!” – kiáltott ádáz hangon a fiára, amikor az segíteni próbált a költözködésben. Két hónapig szóba sem állt vele. Még abban az évben elkezdett rohamosan és visszavonhatatlanul gyengülni a látása, nem sokkal később pedig a hallása is. Két évvel később már vak volt, és süket, mint az ágyú. Viszont akkor már beszélt – mint a vízfolyás.

Senki sem tudta, hány éves is valójában. Ő maga azt állította, száz. Murtaza a minap nekiült, hogy kiszámolja – sokáig fáradozott vele, aztán kijelentette: anyja jól mondja, tényleg lehet már vagy százéves. Murtaza kései gyerek volt, most pedig ő is már-már öregember.

Rendesen a Vérszipoly ébred legkorábban a háziak közül, és kiviszi a pitvarba féltett kincsét, egy pompázatos, égszínkék búzavirágmintás, cikornyás fedelű, fehér porcelán éjjeliedényt (egykor Murtaza hozta neki ajándékba Kazanyból). Zulejkának ilyenkor ki kell pattannia az ágyból anyósa hívására, és óvatosan elmosnia az értékes edényt – ez az első dolga, még mielőtt befűtené a kemencét, meggyúrná a tésztát, és kihajtaná a tehenet a legelőre. Jaj neki, ha elalszik, és nem jön elő a hívó szóra. Zulejka tizenöt év alatt csak kétszer aludt el – és megtiltotta magának, hogy arra gondoljon, mi jött ezután.

Az ajtó mögött egyelőre csend honolt. Iparkodj, Zulejka, te ázott csirke! Ázott csirkének – zsebegjan tavüknek – először a Vérszipoly csúfolta őt. Zulejka észre sem vette, de egy idő múltán már ő is így emlegette magát.

Beoson a pitvar közepén meredező lépcsőig, amely a padlásra vezet. Kitapogatja a simára gyalult korlátokat. A lépcsőfokok megereszkedtek, a fagyos deszkák alig hallhatóan nyikorognak. Odafent korhadt fa, hideg por és szárított füvek illata fogadja, melybe egészen enyhén sózott libahús szaga elegyedik. Zulejka felmászik – a hóvihar zúgása itt hangosabb, a sarkokban süvít a szél, a tetőt döngeti.

Úgy dönt, a padláson inkább négykézláb fog kúszni – ha lépkedne, a deszkák éppen az alvó Murtaza feje felett nyikorognának. De kúszva menni fog, Zulejkának alig van súlya, Murtaza fél kézzel is felemeli, mint egy kisbárányt. A melléig emeli a hálóinge alját, hogy ne legyen poros, felcsavarja, a foga közé szorítja, és tapogatódzva megindul a ládák, dobozok, fából faragott szerszámok között, óvatosan surran át a tartógerendák közein. Homloka a falnak ütközik. Végre!

Felemelkedik a földről, és kitekint a padlás parányi ablakán. A sötétszürke hajnali ködben alig derengenek szülőfaluja, Julbas hófödte házai. Murtaza egyszer számba vette a portákat – több mint száz jött ki. Szó se róla, Julbas nagy falu. Lágyan kanyargó főutcája úgy olvad bele a látóhatárba, mint egy folyó. A házak egyikében-másikában már világot gyújtottak. Siess, Zulejka!

Feláll, és kinyújtózkodva tapogatódzik. A keze valami nehéz, sima, gömbölyded tárgyba ütközik – sózott libahús. A gyomra azon nyomban összerándul, és követelőzve megkordul. Nem, libát nem vihet. Elengedi a húst, és továbbmegy. Megvan! A padlásablaktól balra nagy, nehéz, a hidegben keményre fagyott lapok lógnak egy kötélről, enyhe gyümölcsillat árad belőlük. Almasajt. A gyümölcsöt először gondosan puhára sütötték, a masszát óvatosan széles deszkákra borították, és alaposan kiszárították a háztetőn, hogy magába szívja a forró augusztusi nap és a szeptemberi szellők aromáját. Az ember apránként is csemegézhet belőle, sokáig rágcsálva, szopogatva az érdes, savanykás darabkákat, vagy tele is tömheti vele a száját, hogy aztán rágja-rágja a rugalmas masszát, a tenyerébe köpködve a beleragadt magokat… Összefut a nyál a szájában.

Zulejka letép két lapot a kötélről, szorosan összecsavarja őket, és a hóna alá szorítja. Végigfuttatja kezét a maradékon – sok, nagyon sok van még. Murtaza biztosan nem fog rájönni.

Most pedig irány vissza!

Letérdel, és kúszva megindul a lépcső felé. Az almasajttekercstől lassabban mozog. Ázott csirke, csakugyan – még az sem jutott eszébe, hogy hozzon magával valami tarisznyafélét. A lépcsőn lassan araszol lefelé – a lábai annyira elgémberedtek, hogy nem is érzi őket, kénytelen egyesével, oldalt fordulva venni a lépcsőfokokat. Amikor leér az utolsóig, a Vérszipoly ajtaja nagy csattanással kivágódik, és a fekete ajtórésben felsejlik az öregasszony halványan derengő sziluettje. Nehéz mankói nagyokat koppannak a padlón.

– Ki van ott? – kiáltja bele a sötétbe a Vérszipoly mély férfihangján.

Zulejka megdermed. Egy pillanatra kihagy a szívverése, a gyomrát jeges rémület szorítja össze. Nem sikerült… Az almasajtlap a hóna alatt lágyulni kezd a teste melegétől.

A Vérszipoly tesz egy lépést felé. Vakságának tizenöt esztendeje alatt már úgy kitanulta a ház minden zegét-zugát, hogy biztos léptekkel közlekedik benne fel és alá.

Zulejka pár lépcsőfokkal feljebb húzódik, és még erősebben szorítja a hóna alá a ragacsossá puhult almasajtot.

Az öregasszony a fejét ingatja. Se nem hall, se nem lát semmit, de azért csak mindent megérez a vén banya. Vérszipoly, nem más. A mankók egyre közelebb és közelebb kopognak. Még felébreszti Murtazát…

Zulejka még feljebb kapaszkodik, a korláthoz lapul, megnyalja kiszáradt ajkait.

A fehér sziluett a lépcső lábánál megáll. Hallatszik, ahogy a vénasszony hangosan fújtatva a levegőt szimatolja. Zulejka az orrához emeli a kezét – ettől tartott, libahús- és almaillat árad belőle. A Vérszipoly hirtelen fürgén előreszökken, és találomra csapkodni kezdi a lépcsőfokokat az egyik hosszú mankóval, mintha ketté akarná hasítani őket. A mankó Zulejka közvetlen közelében süvít el, a hegye félujjnyira csap le csupasz lábaitól. Ha a vén banya még egyet üt… A Vérszipoly összefüggéstelenül mormol valamit, és visszahúzza a mankót. Az éjjeliedény halkan megzörren a sötétben.

– Zulejka! – harsogja a Vérszipoly fia kunyhójának ajtaja felé.

Így szokott kezdődni a nap ebben a házban.

Zulejka nehezen préseli le a szájában összesűrűsödött nyálat száraz torkán. Lehet, hogy sikerült? Óvatosan araszolva leereszkedik a lépcsőn. Pár pillanatig kivár.

– Zulejkaaa!

Most viszont már mennie kell. Anyósa nem szenvedheti, ha harmadjára is szólnia kell. Zulejka odaugrik a Vérszipolyhoz – „Repülök, mama, repülök!” –, és kiveszi a kezéből a nehéz, meleg párától iszamós edényt, ahogyan teszi ezt minden reggel.

– Hát itt vagy, te ázott csirke – zsörtölődik. – Azt hittem, már fel sem akarsz kelni, lusta némber…

Murtaza már bizonyára felébredt a lármára, bármikor kiléphet a pitvarba. Zulejka a hóna alá szorítja az almasajtot (csak el ne hagyja az udvaron!), a lábával kitapogat egy nemezcsizmát, és az udvarra szökken. Mellbe vágja a hóvihar, körülfogja, mintha fel akarná rántani a földről. Az inge alá kap, felfújja, mint egy luftballont. Az eresz alatt hódomb nőtt az éjszaka, Zulejka lábai alig tudják kitapintani a lépcsőfokokat, ahogy lefelé botorkál. Csaknem térdig a hóba merülve, küszködve jut el az árnyékszékig. A széllel dacolva kinyitja az ajtót. Az edény tartalmát a jeges peremű lyukba löttyinti. Mire visszaér a házba, a Vérszipoly már nincs ott – visszavonult a szobájába.

A küszöbön az álmos Murtaza várja, kezében egy petróleumlámpával. Bozontos szemöldökét összevonja, álomtól gyűrött arcán a mély ráncok mint megannyi behegedt sebhely.

– Elment az eszed, asszony? Csupaszon mászkálsz a hóban?

– Csak a mama edényét vittem ki, már jövök is…

– Megint végig akarod nyavalyáskodni a fél telet? A háztartás meg maradjon csak rám?

– Dehogyis, Murtaza! Egy kicsit sem fázom. Nézd csak a kezemet! – Karjait a törzséhez szorítva Murtaza felé nyújtja két élénkpiros tenyerét – a hóna alatt ott dudorodik az almasajt. Vajon nem látszik-e ki az inge alól? A vászon átnedvesedett a hóban, a testéhez tapad.

De Murtaza haragos, rá sem pillant. Köp egyet, ujjaival végigsimít tar koponyáján, beletúr gubancos szakállába.

– Adj ennem! És ha kitakarítottad az udvart, kapd össze magad! Elmegyünk tűzifáért.

Zulejka mélyen meghajtja a fejét, és eltűnik a csarsau mögött.

Sikerült! Megcsinálta! Bravó, Zulejka, bravó, te ázott csirke! Íme, a zsákmány: a két felcsavart, gyűrött, ragacsos, ínycsiklandó almasajt! Vajon el tudja-e ma vinni őket? És addig hová rejtse ezt a kincset? Itthon nem hagyhatja: amikor távol vannak, a Vérszipoly matatni szokott a holmijaik között. Kénytelen lesz magával vinni. Persze ez kockázatos. De úgy tűnik, Allah ma pártját fogja – hátha szerencséje lesz.

Zulejka szorosan becsavarja az almasajtot egy hosszúkás kendőbe, és a derekára köti. Ráhúzza a felsőingét, kulmekbe és buggyos nadrágba bújik. Befonja a haját, és a vállára borítja a kendőjét.

A fekvőhelye melletti kisablakon át látja, ahogy a sűrű homály oszladozni kezd, át- meg átderengenek rajta a borús téli reggel sápatag fényei. Zulejka félrehúzza a függönyt – még így is jobb, mint sötétben munkálkodni. A kemence tövében álló petróleumlámpa vet egy kevéske tört fényt a női oldalra is, de a takarékos Murtaza annyira lecsavarta a lángját, hogy alig látszik. Semmi gond – boldogulna ő még összekötözött kézzel is.

Új nap kezdődik.

A reggeli hóvihar még délelőtt elült, a felhők mögül félénk napsugarak bújtak elő a kéken felragyogó égen. Zulejkáék elindultak az erdőbe.

Zulejka hátul ül a szánon, háttal a baknak és Murtazának, és Julbas távolodó házait nézi. A zöld, sárga, égszínkék házak úgy kandikálnak ki a hókupacok közül, mint megannyi színes gomba. A szántalpak alatt hangosan, jóízűen ropog a hó. A fagyos levegőtől felélénkült Szandugacs fel-felhorkant, sörényét rázza. Zulejka teste alatt lassan átmelegszik a régi báránybőr takaró. A hasán ott lapul a kincset érő kendő – az is melegíti. Ó, csak még ma, még ma sikerüljön célba juttatni…

Sajog a válla, a háta – sok hó esett az éjjel, és Zulejka sokáig küzdött vele, mire sikerült széles ösvényeket vágnia az udvaron: az eresztől a nagy magtárig, a kis magtárig, az árnyékszékig, a téli akolig és a hátsó udvarig. Munka után olyan kellemes lustálkodni egy kicsit az ütemesen ringatózó szánon – kényelmesen bekucorodni, összehúzni magán a nyers illatú bundát, fázós kezét behúzni az ujjába, hagyni, hogy feje a mellére bukjon, és lehunyni a szemét…

– Ébredj, asszony, megérkeztünk!

A szán körül már iromba fák meredeznek. A fenyőfák terebélyes mancsait és a nyárfák büszke fejét hópárnák borítják. Zúzmara csillog a nyírfák szélfútta női hajként lengedező, vékony, hosszú gallyain. Hegymagas hókupacok. Számolhatatlan versztányi csendesség körös-körül.

Murtaza fonott hótalpakat kötöz nemezcsizmájára, leugrik a szánról, hátára veti a puskát, a fejszét az övébe dugja. Mindkét kezébe botot vesz, ezekre támaszkodva, körbe sem pillantva, magabiztosan elindul, utat törve az erdő sűrűje felé. Zulejka a nyomában.

Julbas mellett jó és dús az erdő. Nyáron kövér szamócával és édes, omlós szederrel tartja jól a falusiakat, ősszel meg illatos gombákkal. Sok a vad. A Csisme az erdő mélyében tör a felszínre – általában nyájas, sekély vizű folyócska, tele fürge halakkal és lomha rákokkal, de tavaszidőn vadul iramlik, hömpölyög a vize, felduzzasztja az olvadt hólé és a sár.

A nagy éhínség idején csak ezek jelentettek menekvést – az erdő és folyó. És persze Allah irgalma.

Murtaza ma mélyen bemerészkedett az erdőbe, már-már az erdei út végéig. Ezt az utat még réges-régen vágták, és az erdő ritkás részének végéig vezetett. Beletorkollott a kilenc ferde erdeifenyő által határolt Mezsgye-rétbe, és véget ért. Innen már nem vitt tovább ösvény. Az erdő is véget ért – beljebb érintetlen rengeteg, szél sem járta bozótos terült el, ahol vadállatok, erdei szellemek és mindenféle pokolfajzatok tanyáztak. A rengetegben oly sűrűn sorakoztak a lándzsahegycsúcsú évszázados lucfenyők, hogy a lovak nem tudtak átbújni közöttük. Világos fák pedig – rőt derekú erdeifenyők, pettyes törzsű nyírfák, szürke tölgyek – egyáltalán nem nőttek ott.

Azt beszélték, a rengetegen keresztül, sok napon át napnyugat felé tartva el lehet jutni a marik földjére. De miféle épeszű ember vetemedne ilyesmire? A falusiak még a nagy éhínség idején sem merészkedtek túl a Mezsgye-réten – a fák kérgét leették, a tölgymakkból lisztet őröltek, kiásták a pockok odúit gabona után kutatva, de a rengetegbe nem mentek. Aki meg mégis bement oda, azt többet nem látták.

Zulejka egy pillanatra megtorpan, a rőzsének hozott nagy kosarat leteszi a hóra. Nyugtalanul körülnéz – Murtazának talán mégsem kellett volna ilyen mélyen behajtania az erdőbe.

– Meddig megyünk még, Murtaza? Már nem látom Szandugacsot a lomboktól.

A férje nem felel, csak tör egyre beljebb az övig érő szűz hóban, hosszú botjaira támaszkodva, széles hótalpain szántva a ropogó havat. Csak a lélegzete párája rebben fel újra és újra kicsiny felhő képében a feje fölé.

Végül megáll egy sudár, magas nyírfa előtt, melynek törzsén dús taplógomba-kinövések díszelegnek, és elégedetten megkopogtatja – ez lesz az. Először is letapossák körülötte a havat. Majd Murtaza ledobja a bundáját, keményen megragadja a hatalmas, ívelt nyelű fejszét, a fatörzsek közötti rés felé int vele – arra fogja ledönteni –, és nekiveselkedik a favágásnak. A penge szikrázik a napfényben, halk, kurta duhogásokkal hatol egyre mélyebbre a törzsben. „Uhh! Uhh!” – visszhangzanak a fa jajkiáltásai a csendben. A fejsze belehánt a vastag kéregbe, melyet tarkabarkára pettyeznek a fekete foltok, aztán a fa rózsásfehér, puhább húsába merül. A forgácsok hullanak, mint a könnyek. A visszhang betölti az erdőt.

„Ezt még a rengetegben is hallani” – gondolja nyugtalanul Zulejka. Pár méterrel a fa mellett áll, övig a hóban, karját a kosár köré fonva, és nézi, hogyan dolgozik Murtaza. Nagyokat lendít a fejszén, ruganyos, feszes testtel csap le újra és újra, pontosan a fa törzsén képződő ékbe. Nagy, erős férfi. Derekasan dolgozik. Jó férjet kapott Zulejka, bűn volna panaszkodnia. Ő maga kis termetű, Murtaza válláig sem ér.

A nyírfa nemsokára már erősebben rázkódik, hangosabban jajgat. A seb, amelyet kitágított a törzsbe szántó fejsze, néma sikolyra nyíló szájra emlékezteti Zulejkát. Murtaza ledobja a fejszét, lesöpri válláról a ráhullott gallyakat, és biccent Zulejkának: gyere segíteni! Ketten feszülnek neki a recsegő fatörzsnek, egyre nagyobbakat löknek rajta. Robajszerű reccsenés – és a nyírfa hangos búcsúkiáltással a földre zuhan, nyomában porhófelleg szökken az égre.

A férj ráül a legyőzött fára, egyik lábát átveti a törzsön, és fejszével lecsapkodja róla a vastagabb ágakat. Felesége kézzel tördeli, és a rőzsegyűjtő kosárba halmozza az apraját. Sokáig némán munkálkodnak. Zulejkának sajogni kezd a dereka, vállát elgyöngíti a fáradtság. A keze még így, kesztyűben is egyre dermedtebb.

– Mondd, Murtaza, igaz az, hogy az anyád, amikor fiatal volt, napokra eltűnt a rengetegben, aztán épen-egészségesen tért haza? – Zulejka felegyenesedik, és hátrahúzza a vállát, hogy pihentesse. – Az abüsztaj mondta nekem, ő meg a nagyanyjától hallotta.

A férfi nem felel. A balta élével méreget egy, a törzsből kiálló göcsörtös, vékony ágat.

– Én szörnyethaltam volna, ha odakeveredek. Biztosan rögtön összeestem volna. Csak feküdtem volna a földön csukott szemmel, és egyre csak imádkoztam volna, amíg a nyelvem bírja.

Murtaza keményen odacsap, a gally lepattan, és elugrik, mint a rugó, suhogva és hajladozva.

– De azt mondják, a rengetegben nem használ az imádság. Imádkozol, vagy sem, mindenképp elpusztulsz… Mit gondolsz… – Zulejka suttogva folytatja: – Vannak a földön olyan helyek, amelyek rejtve maradnak Allah tekintete elől?

Murtaza nagy lendületet vesz, és belevágja a fejszét a fagytól csengő-bongó fatörzsbe. Leveszi a kucsmáját, tenyerével megtörli vörösre hevült, forró koponyáját, és nagyot sercint a lába elé. Újból nekiveselkedik a munkának.

A rőzsés kosár csakhamar megtelik – így már fel sem lehet emelni, csak vonszolni maguk után. A nyírfát legallyazták, a törzset néhány nagy gerendára vágták. A hosszú ágak gondos kötegekben hevernek körülöttük a havon.

Észre sem vették, mikor kezdett el sötétedni. Mire Zulejka az égre emeli a szemét, a nap már a felhők cakkos szegélye mögé bukott. Erős szél támad, süvöltve kavarja fel a porhót.

– Menjünk haza, Murtaza, mindjárt újra feltámad a hóvihar.

A férj nem felel, tovább kötözi a kövér ágkötegeket. Amikor az utolsó is elkészül, a hóvihar már ádáz farkasként vonít a fák közt.

Murtaza szőrmesapkás kezével a gerendákra mutat: először ezeket visszük el. Négy törzsdarab hever ott, kiáll belőlük a levágott ágak töve – mindegyik nagyobb, mint Zulejka maga. Murtaza felhorkan, és a magasba rántja a legvastagabb gerenda egyik végét. Zulejka belekapaszkodik a másikba. Elsőre nem sikerül felemelnie, sokáig bajlódik, magához ölelve a vastag, érdes törzset.

– Mi lesz már! – csattan fel Murtaza türelmetlenül. – Asszony!

Zulejka végre sikerrel jár. Mindkét karjával átöleli a gerendát, melléhez szorítja a fa rózsásfehér, éles-szilánkosra vágott friss húsát. Araszolnak a szán felé. Lassan haladnak. Zulejkának remeg a keze. Csak nehogy elejtse! Mindenható, csak nehogy elejtse! Ha a lábára esik, örök életére nyomorék marad. Zulejka kimelegszik, a hátán, a hasán forró patakokban csorog le az izzadság. A kincset rejtő kendő a melle alatt teljesen átnedvesedik – az almasajtot hamarosan átitatja a sós izzadság. De ez semmiség, az a fő, hogy még ma el tudja vinni…

Szandugacs szófogadóan várja őket, ahol hagyták, ráérősen kapál a lábával. Ezen a télen – Szubhan Alla! – kevés a farkas, ezért aztán Murtaza nyugodtan magára hagyja a lovat, akár hosszú időre is.

Miután a gerendát sikeresen felvonszolták a szánra, Zulejka leroskad mellé, lerántja magáról a kesztyűt, meglazítja a kendőt a nyakán. Minden levegővétel a tüdejébe hasít, mintha végigfutotta volna a falut megállás nélkül.

Murtaza szó nélkül elindul visszafelé a tűzifarakáshoz. Zulejka lemászik a szánról, és vánszorogva megindul utána. Átcipelik a többi gerendát is. Azután a vastag ágak kötegeit. Azután a vékonyakat.

Mire a tűzifát elrendezik a szánon, az erdőben már sűrű, téli szürkület honol. A frissen kivágott nyírfa tönkje mellett már csak Zulejka kosara hever.

– A rőzsét már egyedül is elbírod – veti oda Murtaza, és nekiáll felkötözni a kötegeket a szekérre.

A szél vadul rázza az erdőt, hófelhőket kavar dühösen mindenfelé, eltüntetve az emberek lába nyomát. Zulejka a melléhez szorítja a kesztyűjét, és az el-eltünedező ösvényen kaptat befelé a sötétlő erdőbe.

Amikor odaér az ismerős tönkhöz, a kosarat már belepte a hó. Letör egy ágat egy közeli bokorról, körbeseper vele, a havat szurkálja. Jaj neki, ha elvesztette. Murtaza legorombítja, és nemsokára megenyhül, de a Vérszipolyból csak úgy fröcsög majd a bosszúszomjas harag, és addig fogja gyötörni a kosár miatt, amíg csak él.

De itt is van ez a derék jószág! Zulejka kirántja a nehéz kosarat egy hókupac mélyéről, és megkönnyebbülten felsóhajt. Indulhat vissza. De merre? Körülötte szilaj táncot rop a förgeteg. Fehér porhófellegek kavarognak fel és alá szédítően, körbefonják, beburkolják Zulejka testét. Az ég már hatalmas szürke vattapamacsként borul a lucfenyők tűhegyes csúcsaira, megül rajtuk. A környező fákat átitatta a sötétség, egyformák, mint megannyi árnyék. Ösvénynek nyoma sincs.

– Murtaza! – kiabál Zulejka, s a szél porhót fú nyitott szájába. – Murtaaaazaaa!

Válaszul csak a hóvihar dalol, cseng-bong, süvít.

Zulejka érzi, hogy a teste lassan feladja a harcot. A lábai ernyedtek, mintha maguk is hóvá váltak volna. Zulejka háttal a szélnek lerogy a tönkre, egyik kezével a kosárba kapaszkodik, a másikkal a bunda alját húzza magára. Nem mozdulhat innen – eltévedne. Jobban teszi, ha itt várakozik. Vajon Murtaza képes volna itt hagyni őt az erdőben? A Vérszipoly éppenséggel boldog lenne… És mi lesz a megszerzett almasajttal? Hiába fáradozott volna?

– Murtaaa-zaaa!

Az egyik hófelhőből magas, kucsmás alak bontakozik ki. Keményen megragadja felesége karját, így vonszolja maga után a förgetegben.

Nem engedi, hogy Zulejka a szánra üljön – túl sok a fa, nem bírná a ló. Így indulnak el – Murtaza elöl gyalogol, kötőféken vezetve Szandugacsot, Zulejka pedig a szán végébe kapaszkodva, nehézkesen botladozik utánuk. A csizmája megtelt hóval, de nincs ereje kirázni belőle. Most csak az a fő, hogy tartani tudja a lépést. Szedi a lábát – jobb, bal… Gyerünk, Zulejka, gyerünk, te ázott csirke! Tudod jól, ha lemaradsz a szán mögött, Murtaza nem fogja észrevenni. Itt fagyhatsz meg az erdőben. De Murtaza mégiscsak jó ember, hiszen visszajött érte. Ott is hagyhatta volna a bozótban – ugyan kit érdekelne, él-e, hal-e. Mondhatta volna, hogy az asszony eltévedt az erdőben, és ő nem talált rá – másnapra már el is felejtenék… Úgy látszik, Zulejka csukott szemmel is tud lépkedni. Még jobb is így – a lábai dolgoznak, a szemét pedig pihenteti. Az a fő, hogy szorosan kapaszkodjon a szánba, nehogy elernyedjenek az ujjai…

Fájdalmasan arcul csapja a hó, orra-szája tele lesz vele. Zulejka felemeli a fejét, prüszköl.

A földön fekszik, előtte a szán távolodó fara, körülötte a táncoló förgeteg. Feláll, és a szán után szalad, utoléri, és most még erősebben kapaszkodik. Elhatározza, hogy nem hunyja le a szemét, amíg csak haza nem érnek.

Sötétedés után érnek vissza az udvarukra. Ledobálják a tüzelőt a fatároló mellé – Murtaza majd holnap felhasogatja; kifogják Szandugacsot a hámból, letakarják a szánt.

A Vérszipoly portáján sötétek a sűrűn jégvirágos ablakok, de Zulejka tudja: anyósa érzi, hogy megérkeztek. Most az ablak mögött áll, és a padlódeszkák neszeit figyeli: a reccsenést, amikor a bejárati ajtó kivágódik, és az azt követő ütemes nyikorgást a gazda súlyos léptei nyomán. Murtaza levetkőzik, lemossa magáról az út mocskát – és már indul is az anyja lakrészébe. Ő ezt kis esti beszélgetésnek hívja. Ugyan miről lehet egy süket öregasszonnyal beszélgetni? Zulejka nem is érti. Mindenesetre hosszasan társalognak, néha órákon át. Murtaza mindig lehiggadva, békés hangulatban jön ki az anyjától, még az is megesik, hogy mosolyog vagy tréfálkozik ilyenkor.

Ez az esti találka ma kapóra jön Zulejkának.

Amint a férje tiszta inget öltve átlépi a Vérszipoly hajlékának küszöbét, Zulejka a vállára veti még nedves bundáját, és kisurran a házból.

A vihar sűrű, kövér hópelyheket kavar Julbas utcáin. Zulejka széllel szemben küzdi magát előre, görnyedten, mintha imádkozna. A házak petróleumlámpák melegsárga fényét árasztó, parányi ablakai most alig-alig villannak ki a homályból.

A mezsgyéhez ér. Itt, az utolsó porta kerítésének tövében, amelynek kapuja a mező, háta pedig Julbas felé néz, lakik a baszu kapka ijasze, a mezsgye szelleme. Zulejka maga még nem találkozott vele, ám azt beszélik róla, haragos, zsémbes természetű. De hogy is lehetne másképp? Ilyen a mestersége – ő tartja távol a falutól a gonosz szellemeket, nem engedi őket át a mezsgyén, no meg, ha a falubeliek az erdő szellemeitől kérnek valamit, neki kell közvetítenie. Nehéz munka ez, nincs oka mulatságra.

Zulejka kigombolja a bundáját, sokáig kutat a kulmek ráncaiban, és kihajtogatja a derekára kötözött, átnedvesedett kendőt.

– Bocsáss meg, amiért olyan gyakran háborgatlak – kiált bele a hóviharba. – De most még szánj meg, és segíts!

Nem könnyű a szellemek kedvére tenni. Tudni kell, melyikük mit szeret. A pitvarban lakó bicsura például cseppet sem válogatós teremtmény. Az ember kitesz neki egy-két mosatlan tányért némi kása- vagy levesmaradékkal, amelyet éjjel kinyalhat, és ezzel megelégszik. A fürdő bicsurája már szeszélyesebb, neki mogyoróval vagy napraforgómaggal kell kedveskedni. Az akol szelleme a kenyérfélét kedveli, a kapu szelleme az apróra zúzott tojáshéjat. A mezsgye szelleme pedig a nyalánkságokat – így okította Zulejkát az anyja.

Amikor Zulejka először kért szívességet a baszu kapka ijaszétól – hogy járna közben a zirat ijaszénál, a temető szelleménél, hogy az gondoskodjék a kislányok sírjairól, burkolja be őket jó melegen hóval, tartsa távol tőlük a gonosz, álnok suralékat –, cukorkát hozott. Azután mézes diót, omlós kos-telét, szárított, aszalt bogyókat. Almasajtot most először – vajon ízleni fog neki? Szétválasztja az összeragadt lapokat, és egyenként elhajítja őket. A szél felkapja az adományt, és magával viszi a határba, röpteti-forgatja, és majd leteszi őket a baszu kapka ijasze odúja elé.

Egyetlen lap sem röppen vissza Zulejkához – a mezsgye szelleme elfogadta az áldozatot. Akkor hát teljesíti a kérését – lelkére beszél a temető szellemének, elnyeri a jóindulatát. A kislányok melegben és békében nyughatnak egészen tavaszig. Zulejka nem mert egyenesen a temető szelleméhez fordulni – hiszen ő csak egy közönséges asszony, nem pedig oskerucse.

Zulejka köszönetet mond a baszu kapka ijaszénak – mélyen meghajtja magát a sötétség felé –, és gyorsan hazaindul, iparkodik, hogy visszaérjen, mire Murtaza kijön a Vérszipoly hajlékából. Amikor beszalad a pitvarba, férje még az anyjánál időz. Hálát ad a Magasságosnak – tenyerével megpaskolja az arcát –, igen, ma csakugyan a pártját fogja.

Azonnal úrrá lesz rajta a kimerültség. Karja és lába ólomnehéz, feje mintha vattába merülne. A teste pihenésért esdekel. Zulejka gyorsan megrakja a reggel óta már kihűlt kemencét. Asztalkát helyez a szjakéra Murtazának, ételeket halmoz rá. Beszalad a téli akolba, és ott is megrakja a kemencét. Megeteti az állatokat, almot cserél alattuk. A kiscsikót Szandugacshoz vezeti az esti szoptatásra. Megfeji Kübeleket, leszűri a tejet. A magas férfi kistéről leveszi és felveri a párnákat (Murtaza szeret magasan feküdni). Végre mehet az alvóhelyére, a kemencesutba.

A ládákon általában a gyerekek alszanak, a felnőtt nők a szjake kisebbik részét kapják, amelyet vastag csübüldük választ el a férfi ágyfelétől. De a tizenöt éves Zulejka olyan alacsony volt, amikor Murtaza házába került, hogy a Vérszipoly, miután – akkor még savókék szemekkel – végigmérte a menyét, így szólt: „Ez a stöpszli ellesz a ládán is!” Ki is jelölték a helyét a nagy, öreg ládán, amelyet fémlemezek és csillogó, domború szegek borítottak. Zulejka azóta sem lett magasabb – nem is kellett neki másik hely. Murtaza pedig elfoglalta az egész szjakét.

Zulejka matracot és lepedőt terít a ládára, lecibálja magáról a kulmeket, nekiáll kibontani a copfját. Az ujjai nem engedelmeskednek, feje a mellére hanyatlik. Félálomban hallja az ajtócsapódást – Murtaza visszatért.

– Hát itt vagy, asszony? – kiáltja oda a férfirészről. – Eredj, fűts be a fürdőben! A mama mosdani szeretne.

Zulejka a kezébe temeti az arcát. A fürdő előkészítése hosszadalmas. És a Vérszipolyt mosdatni… Honnan merítsen erőt? Ha csak pár pillanatig üldögélhetne még így, mozdulatlanul… Visszatérne az ereje… felkelne… befűtene…

– Aludni merészelsz?! A szánon is alszol, idehaza is… Jól mondja a mama, lusta vagy!

Zulejka felpattan.

Murtaza a ládája előtt áll, az egyik kezében a petróleumlámpa a pislákoló lángocskával, széles álla, középen a gödröcskével, feszül az indulattól. Zulejkára ráborul férje remegő árnya.

– Futok, Murtaza, futok! – mondja rekedten.

És fut.

Először lapáttal utat vágni a hóba a fürdőig – reggel ezt kihagyta, nem tudta, hogy szükség lesz rá. Aztán vizet hordani a kútból – húsz vederrel, a Vérszipoly szeret lubickolni. Felfűteni a kemencét. Mogyorót szórni a bicsurának, hogy ne rakoncátlankodjon, ne oltsa el a tüzet a kemencében, ne füstöljön-kormozzon, ne zavarja a felüdülést. Felmosni a padlót. Beáztatni a nyírfa virgácsokat. Szárított füveket hozni a padlásról – farkasfogat a női és férfi intim részek leöblítéséhez, mentát, hogy a pára illatos legyen –, és leforrázni őket. Tiszta palaszt teríteni az előtérbe. Bekészíteni a tiszta fehérneműt – a Vérszipolynak, Murtazának, magának. Párnákat, egy kancsó hideg ivóvizet hozni.

Murtaza a kert sarkába építette a fürdőt, a csűr és az akol mögé. A kemencét új módi szerint fabrikálta, sokáig bajlódott a Kazanyból hozott újságokban talált tervrajzzal, magában motyogva futtatta széles körmű ujjait a sárga papírlapokon. Napokig csak a téglákat rakta, össze-összevetve az eredményt az ábrákkal. Dize gyáros kazanyi üzeméből méretre készült acéltartályt rendelt, és a pontosan előírt nagyságú emelvényre helyezte, majd agyaggal borította be, amelyet simára egyengetett. Az ilyen kemence a fürdő levegőjét és a vizet is hamar felmelegítette, csak győzze az ember tüzelővel táplálni. Nem is kemence, igazi álommasina. Még maga a mulla-hazret is megcsodálta, s azután magának is ilyet rendelt.

Amíg tevékenykedik, a fáradtság elsáncolja magát, megbújik valahol teste mélyén, összegömbölyödve, mint egy macska – talán a tarkójában vagy a gerince velejében. Nemsokára előbújik, és elborítja, leveri a lábáról, átcsap a feje felett. De ez még nem most lesz. Most még épp bemelegedett a kemence, szólhat a Vérszipolynak, hogy jöjjön fürdeni.

Murtaza kopogtatás nélkül lépett be az anyjához, de Zulejkának dobognia kellett a lábával az ajtó előtt, sokáig és hangosan, hogy az öregasszony készen álljon az érkezésére. Ha a Vérszipoly ébren volt, megérezte a padlódeszkák rengését, és rideg, világtalan tekintettel fogadta a menyét. Ha aludt, Zulejkának azonnal távoznia kellett, hogy később újra próbálkozzon.

„Elaludt volna?” – gondolta reménykedve, ahogy szorgalmasan topogott anyósa kunyhójának ajtaja előtt. Belökte az ajtót, és bekukucskált a résen.

A három, áttört fémbúrában álló nagy petróleumlámpa éles fénybe borítja a tágas szobát. (A Vérszipoly Murtaza esti látogatásához szokta felgyújtani őket.) Éles késsel makulátlanra kapart, folyami homokkal mézszínű-fényesre csiszolt padló (a nyáron Zulejka minden ujját lehorzsolta, mire elkészült vele), hófehér csipkefüggöny az ablakokon, olyan alaposan kikeményítve, hogy vág, mint a penge, a falon körös-körül díszes piros és zöld tasztümalok, és egy akkora ovális tükör, hogy ha Zulejka odaáll elé, tetőtől talpig látszik benne. A jókora állóóra szekrényén borostyánszínű lakk csillog, az óninga lassú és kérlelhetetlen lengése emlékeztet a múló időre. A sárga lángnyelvek lágyan imbolyognak a magas, díszcsempékkel burkolt cserépkályhában (ezt Murtaza mindig maga rakta meg, Zulejkának tilos volt hozzáérnie). A mennyezetről pókháló finomságú selyemkasaga csüng alá, pompás rámába foglalva a szobát.

A szoba főhelyén, a díszsarokban – turban – egy hatalmas, cirádás támlájú vaságyon, felvert párnák tengerébe merülve trónol az öregasszony. Tejfehér kotába bújtatott lábát a földön nyugtatja. Feje az öregek viseletéhez illően szorosan bekötve széles fehér kendővel, melyet egészen bozontos szemöldökéig a homlokába húz. Ez a fej konokul, keményen felszegve magasodik csapott válla fölé. Magas és széles arccsontja mögül beesett szemek kandikálnak ki, melyeket háromszögekké formáznak kétoldalt lefittyedő szemhéjai.

– Már azt hittem, meg sem érem, hogy elkészülsz azzal a fürdővel – szólal meg kimérten az anyós. Ajka beesett, foga alig maradt, de a beszéde tiszta és érthető.

„Méghogy nem éred meg! – gondolja Zulejka, ahogy befelé botorkál a szobába. – Még a temetésemen is ott leszel, hogy a rossz híremet keltsd.”

– De csak ne reménykedj, még sokáig akarok élni – folytatja a vénasszony. Félreteszi jáspiskő olvasóját, kitapogatja megfeketedett mankóit. – Mi Murtazával mindannyiótokat túlélünk, mert erős fa erős gyökeréről sarjadtunk.

„Most majd az én korhadt gyökereimet veszi számba” – sóhajt magában Zulejka fásultan, és a vénasszony hosszú kutyaprém bekecsével, kucsmájával és nemezcsizmájával a kezében az ágyhoz lép.

– Nem úgy, mint te, te híg vérű. – A vénasszony előrenyújtja egyik csontos lábát, Zulejka óvatosan lehúzza róla a puha, pehelykönnyű kotát, és magas szárú, vastag nemezcsizmát ad rá. – Félresikerült a termeted, félre az arcod is. Persze lehet, hogy csitri korodban édes méz termett a lábad között, csak hát ez a részed sem bizonyult éppen egészségesnek, igaz-e? Csak lánygyerekeket szültél, és még azok is mind elpusztultak.

Zulejka túl erősen rántja maga felé a másik kotát, és a vénasszony feljajdul.

– Finomabban, te lány! Tudod jól, igazat beszélek. A te csenevész vérvonalad megszakad. Ez így is van rendjén – a korhadt gyökér elporlik, az egészséges tovább él.

A Vérszipoly mankóira támaszkodva felegyenesedik, és rögvest egy fejjel Zulejka fölé magasodik. Széles, lópatát formázó állát felszegi, fehér szemét a mennyezetre szegezi:

– A mindenható az éjjel álmot küldött nekem erről.

Zulejka a Vérszipoly vállára borítja a bekecsét, ráadja szőrmekucsmáját, nyaka köré puha sálat csavar.

Allah magasságos, egy újabb álom! Anyósa ritkán álmodott, de olyankor jósálmokat látott: különös, néha nyomasztó, utalásokkal és rejtélyekkel teli víziókat, amelyek elmosódottan és torzan mutatták a jövendő arcát, mint egy görbe, opálos tükör. Még maga a Vérszipoly sem mindig tudta megfejteni őket. Néhány hét vagy hónap múltán mindig feltárult a titok – történt valami, néha kellemes, gyakrabban balszerencsés, de mindig fontos esemény, amely bizarr pontossággal adta vissza az álom addigra már részben feledésbe merült képeit.

A vén banya sohasem tévedett. Ezerkilencszáztizenötben, mindjárt Murtaza esküvője után a fiát látta álmában piros virágok között lépdelni. Senki sem értette az álmot, de a portán nemsokára tűzvész söpört végig, porig égett a csűr és a régi fürdőház – így a rejtélyre fény derült. Két hónappal később a vénasszony egy halom sárga, nagy szarvú koponyáról álmodott, és megjósolta a dögvészt, amely Julbas teljes lábasjószág-állományát elpusztította. A következő tíz év során csak gyászos és rémséges álmokat látott: a folyó vizén elhagyottan ringatózó gyermekingecskéket, félbevágott bölcsőket, vérben fuldokló kiscsibéket… Ezalatt Zulejka négy kisleányt szült és temetett el. Az 1921-es nagy éhínséget előrejelző látomás is szörnyűséges volt: Zulejka anyósa látta, hogy a levegő koromsötétté válik, és az emberek úgy lebegnek benne, mint a vízben, lassan leválik a karjuk, a lábuk, a fejük, s végül feloldódnak.

– Meddig fogunk még idebenn izzadni? – A vénasszony türelmetlenül topog a mankóival, és indul az ajtó felé. – Azt akarod, hogy kimelegedjek, és jól megfázzak, amikor kilépünk az udvarra?!

Zulejka gyorsan lecsavarja a petróleumlámpák lángját, és utánasiet.

A tornácon a Vérszipoly megtorpan – az udvarra nem lép ki egyedül. Zulejka megfogja anyósa könyökét, hogy az ránehezedhessen – a vénasszony fájdalmasan belevájja hosszú ujjait menye karjába –, és vezetni kezdi a fürdőház felé. Lassan haladnak, óvatosan lépkedve a jeges-kásás hóban – a vihar nem ült el, az ösvény kezd újra eltűnni.

– Ugye, te takarítottad ki az udvart? – fittyed le a Vérszipoly szája, amikor a fürdőház előterébe érnek, és engedi, hogy Zulejka lehúzza róla a behavazott bundát. – Mindjárt gondoltam.

A fejét csóválja, a földre dobja a kucsmáját – Zulejka azonnal felkapja –, kitapogatja az ajtót, és egyedül lép be az öltözőhelyiségbe.

A levegő a nyírfagallyak kipárolgásától, farkasfogtól és a friss, nedves fahasáboktól illatos. A Vérszipoly leül a fal mellett álló széles, hosszú padra, és hallgatásba merül: hagyja, hogy levetkőztessék. Zulejka először a súlyos, dúsan hímzett fehér kendőt veszi le róla. Azután a csipkés övvel összefogott bő mellényt. Majd a gyöngysorai következnek: egy korall, egy igazgyöngy, egy üveggyöngy és egy megfeketedett, nehéz érme nyakék. A vastag felső kulmek. Az alsó, vékony kulmek. A nemezcsizma. A pehelytoll zokni. A gyapjúzokni. A pamutzokni. Aztán anyósa ráncos fülcimpáiból próbálja kiemelni a nagy, félhold alakú fülbevalókat, de az öregasszony rádörren: „Hozzá ne érj! Még elhagynád… vagy azt hazudnád, hogy elhagytad…” Az öregasszony göcsörtös ujjait díszítő megfakult, sárga fémgyűrűkhöz Zulejka inkább nem nyúl.

A Vérszipoly gondosan, szigorú sorrend szerint kiterített ruhadarabjai elfoglalják a pad teljes hosszát faltól falig. Az anyós figyelmesen végigtapogat minden darabot, ajka rosszallóan lebiggyed, ahogy igazgatja, simítgatja őket. Zulejka gyorsan kibújik a maga ruhájából, és a szennyes fehérneműnek kitett kosárra dobja az ajtó mellett, azután a szaunahelyiségbe vezeti az öregasszonyt.

Amint kinyitja az ajtót, mellbe vágja őket a hőség, a forró kövek és a gőzölgő háncs illata. Arcukon és hátukon máris csordogál a lecsapódott pára.

– Lusta voltál tisztességesen befűteni, épp csak hogy langyos a fürdőház… – acsarog az öregasszony, és a derekát ropogtatja. Felmászik a legmagasabb lekuéra, hanyatt fekszik rajta, és lehunyja a szemét, hagyja, hogy átjárja a gőz.

Zulejka lekuporodik az előkészített lavórok mellé, és a vízbe nyomja az átnedvesedett virgácsokat.

– Rosszul vizezed őket – zsörtölődik tovább a Vérszipoly. – Nem látom, de tudom, hogy rosszul csinálod. Csak kevergeted velük a vizet, mint kanállal a levest, pedig úgy kell csinálni, mintha tésztát dagasztanál. Miért is választott Murtaza éppen téged, te ügyefogyott? A lábad között termő méz nem boldogít ám egy életen át…

Zulejka letérdel, és dagasztani kezdi a nyírfavirgácsokat. A testét azonnal elönti a forróság, az arcán és a mellén kiüt a verejték.

– No persze – hallja a csikorgó hangot odafentről. – Száraz gallyakkal akartál megvesszőzni, te világ lustája. De én nem hagyom magam. És az én Murtazámat sem hagyom bántani. Allah csak azért ajándékozott meg ilyen hosszú élettel, hogy a fiamat megvédhessem tőled… Ki vigyázna rá, ha én nem lennék? Te nem szereted, nem becsülöd őt, csak megjátszod magad. Kétszínű vagy, hideg és lelketlen, úgy bizony. Érzem én rajtad, hogy is ne érezném…

Az álomról egy szót sem szól. A gonosz öregasszony hagyja, hogy Zulejka egész este erre várjon. Tudja, hogy őrlődik. Gyötörni akarja.

Zulejka felemel két, zöldes vízben tocsogó nyírfa virgácsot, és felmászik a Vérszipoly mellé a lekuéra. A feje már a mennyezet alatt megülő tűzforró gőzbe ér, a füle zúg. Szeme előtt színes pontocskák táncolnak, villognak és lüktetnek.

Itt fekszik hát a Vérszipoly, épp őelőtte: faltól falig, elterülve, mint egy parttalan síkság. Öreg, göcsörtös csontjai sziklákként meredeznek, a százéves test lágy részei iszonytató dombokként fodrozódnak köztük, a bőre fonnyadt lebernyegként lifeg. És az egész zord, szakadékoktól és burjánzó dűnéktől szabdalt tájat csillogó verejtékfolyamok szelik át.

A Vérszipoly azt szereti, ha két virgáccsal dolgozik egyszerre, és a hasát ütögeti először. Óvatosan paskolgatja, hogy a bőr felkészülhessen a csapásokra, aztán nekiveselkedik, és váltott kézzel ütni kezdi. Az öregasszony bőre azonnal kivörösödik, fekete nyírfalevelek repülnek szerteszét.

– Még csapkodni sem tudsz. Hány éve okítalak! – A Vérszipoly megemeli a hangját, hogy túlkiabálja a virgács suhogását. – Erősebben! Melegítsd át az én öreg csontjaimat! Szilajabban dolgozz, lustaság! Köpüld csak a híg véredet, talán besűrűsödik! Hogyan szereted a férjedet éjjelente, ha ilyen ványadt vagy? Faképnél fog hagyni téged Murtaza, úgy ám, lecserél egy olyanra, aki erősebben üt és erősebben szeret! Még én is nagyobbat bírnék ütni. Jobban csapkodj, mert még én találok odacsapni! Elkaplak a hajadnál fogva, és megmutatom, hogy kell ezt csinálni! Én nem vagyok Murtaza, hogy kesztyűs kézzel bánjak veled! Hol az erőd, te ázott csirke? Hiszen még eleven vagy! Vagy már meg is haltál? – Az öregasszony most már torkaszakadtából, dühtől eltorzult arcát a mennyezetre emelve ordít.

Zulejka minden erejét beleadja a csapásokba, úgy csépeli a sűrű gőzben derengő testet, mintha fát hasogatna. A virgácsok süvöltenek a levegőben, az öregasszony nagyokat rándul, hasát és mellét már vastag, vörös csíkok tarkítják, apró sötét vércseppek pöttyözik.

– Na végre – sóhajt fel rekedten a Vérszipoly, és feje hátrahanyatlik a padra.

Zulejkát az ájulás környékezi, lemászik a lekue aljára, a csúszós, hűvös földre. Zihálva kapkodja a levegőt, a keze remeg.

– Csinálj még egy kis gőzt, aztán folytasd a hátammal – parancsolja a Vérszipoly nyugodt eltökéltséggel a hangjában.

Mosakodni, Allahnak hála, odalent szeret a vénasszony. Beleül a hatalmas, színültig töltött dézsába, óvatosan beleereszti mellét – hosszú, lapos, köldökig lógó bőrszütyők –, és kegyesen nyújtogatja Zulejkának egymás után a kezét és a lábát. Zulejka puhára ázott háncs mosdópamaccsal tisztogatja őket, s a csíkokban leváló koszrétegeket a padlóra öblíti.

Most a fej következik. A két vékony, ősz hajfonatot ki kell bontani, beszappanozni és leöblíteni úgy, hogy ne érjen hozzá a nagy, lógó félhold fülbevalókhoz, és a világtalan szemekbe ne fröccsenjen víz. Ezután a Vérszipoly megmerítkezik néhány veder hideg vízben, és készen is van. Zulejka kivezeti őt az öltözőhelyiségbe, és nekiáll törölközővel átdörzsölni a testét, s közben azon morfondírozik, vajon az öregasszony felfedi-e előtte titokzatos álmát. Afelől nincs kétsége, hogy a fiának ma már beszámolt róla.

A Vérszipoly hirtelen kinyújtja göcsörtös mutatóujját, és fájdalmasan oldalba böki. Zulejka feljajdul, és elhúzódik. A vénasszony újra megszúrja. És harmadszor, negyedszer is… Mi lelte? Talán hőgutát kapott? Zulejka a falhoz lapul.

Az anyós pár pillanat múltán lehiggad.

Szokása szerint parancsoló mozdulattal kinyújtja a kezét, ujjai türelmetlenül matatnak a levegőben – Zulejka odanyújtja neki a bekészített kancsó ivóvizet. A vénasszony mohón belekortyol, szája sarkából a mély ráncok csatornáiban álláig szaladnak a vízcseppek. Aztán nagyot lendít a kezén, és a kancsót erővel a falhoz csapja. A cserépedény hangos csörömpöléssel darabokra hullik, a gerendákon szétterjed a sötét vízfolt.

Zulejka elmormol egy hangtalan imát. Mi baja ma a vénasszonynak, magasságos Allah? Csupa szeszély. Talán a vénség elvette az eszét? Zulejka egy kicsit még kivár. Aztán óvatosan közelebb húzódik, és tovább öltözteti az anyósát.

– Hallgatsz… – mondja fitymálón a vénasszony, és hagyja, hogy tiszta alsóinget és nadrágot húzzon rá. – Mindig hallgatsz, te kuka… Ha velem bánna így valaki, én megölném.

Zulejka megdermed.

– De te erre képtelen vagy. Sem ütni, sem ölni, sem szeretni nem tudsz. A haragod mélyen szunnyad benned, és már soha nem fog felébredni, harag nélkül pedig mit ér az élet? Nem, te soha nem fogsz igazán élni. Csirke vagy, nem más. Az életed is csirkeélet – folytatja a Vérszipoly, és jóízű sóhajjal a falnak veti a hátát. – Az enyém bezzeg igazi élet volt. Már vak és süket vagyok, de még mindig élek, és még mindig élvezem. Te viszont nem élsz. Ezért nem kár érted.

Zulejka csak áll és figyel, melléhez szorítva a vénasszony nemezcsizmáját.

– Nemsokára meghalsz, megálmodtam. Mi Murtazával itt maradunk a házban, érted pedig eljön három tüzes fereste, és elvisznek egyenest a pokolba. Úgy láttam mindent, mint a való életben: ahogy megragadnak a karodnál fogva, ahogy egy szekérre hajítanak, és elhajtanak veled a szakadékba. Én a tornácon állok, és úgy nézem. És te még akkor is hallgatsz, csak bőgsz, mint Kübelek, guvasztod a zöld szemedet, bámulsz rám, mint egy háborodott. A feresték hangosan nevetnek, keményen szorítanak téged. Egy ostorcsapásra megnyílik a föld, a hasadékból szikra és füst száll fel. Még egy csapás – és mind a négyen belezuhantok, eltűntök abban a füstben…

Zulejka lábából kifut a vér, elejti a nemezcsizmát, a falhoz lapul, és lassan lerogy a vékony palaszra, amely alig-alig enyhíti a padló hidegét.

– Lehet, hogy nem teljesül be olyan hamar – a Vérszipoly szája hosszú, jóízű ásításra nyílik. – Tudod te is, néhány álom gyorsan valóra válik, némelyik meg csak hónapok múlva, amikor magam is már-már megfeledkeztem róla…

Zulejka valahogy felöltözteti a vénasszonyt – a kezei ímmel-ámmal engedelmeskednek. A Vérszipoly érzi ezt, gonoszul somolyog. Végül leül a padra, és eltökélten megragadja a mankóit.

– Ma nem megyek veled vissza. Lehet, hogy a hallottaktól megbomlott az agyad. Ki tudja, mit vennél a fejedbe. Nekem meg még sokáig kell élnem. Úgyhogy hívd csak ide Murtazát, ő majd hazakísér és lefektet.

Zulejka szorosan összehúzza magán felhevült meztelen testére húzott bundáját, elbukdácsol a házig, hogy az urát odahívja. A férfi sapka nélkül rohan be az öltözőhelyiségbe, még a csizmájáról sem rázza le a rátapadt havat.

– Mi történt, enyi? – ugrik az anyjához, és megfogja a kezét.

– Nem bírom… – nyög fel váratlanul erőtlen hangon a Vérszipoly, és feje a fia mellkasára hanyatlik. – Nem bírom tovább!

– Mit?! Mit?! – Murtaza térdre esik mellette, végigtapogatja anyja fejét, nyakát, vállát.

A vénasszony remegő kézzel, tétován kioldja a kulmeke pántjait, széthúzza a ruhát a mellén. A háromszög alakú lyuk látni engedi a sápadt bőrén éktelenkedő sötét foltot, melyet alvadt vér kövér cseppjei pettyeznek. A véraláfutás a ruha alatt egész a hasáig ér.

– Miért? – A Vérszipoly ajka legörbül, szeméből két nagy könnycsepp buggyan ki, és eltűnik arca sűrűn rángatózó ráncaiban. Fiához simul, és hangtalanul rázza a zokogás. – Hiszen én nem ártottam neki…

Murtaza felpattan.

– Te?! – mordul fel fojtott hangon, a tekintete Zulejkáéba fúródik, miközben kezével a falon kutat, tapogatózik maga körül.

Száraz gyógyfűcsomók és mosdópamacsok akadnak a kezébe, letépi és elhajítja őket. Végül a seprő nehéz nyelére fonódnak az ujjai, megragadja, és a levegőbe suhint vele.

– Én nem bántottam! – suttogja rekedten Zulejka. – Soha egy ujjal sem nyúltam hozzá! Ő maga kérte, hogy…

– Murtaza, fiacskám, ne bántsd, könyörülj rajta! – hallatszik a Vérszipoly reszketeg hangja a sarokból. – Ő nem szánt meg engem, de te szánd meg…

Murtaza meglendíti a seprűt. A nyél fájdalmasan csattan Zulejka vállán, a bunda a földre hull. A csizmát már ő maga dobja le, és bebotorkál a szaunába. Az ajtó nagy csattanással becsukódik mögötte, zár kattan – a férje kívülről bezárta.

Zulejka forró arcát az apró, bepárásodott ablakhoz nyomva, az örvénylő hófúvás fátylán át nézi, ahogy férje és anyósa, két hórihorgas árny, úszik a ház felé. Nézi a Vérszipoly lakrészében felgyúló és kialvó lámpafényt. S ahogy Murtaza nehéz léptekkel visszafelé indul.

Zulejka felkap egy nagy merőkanalat, és a tűzhelyen álló, hevesen gőzölgő lavórba ereszti.

A zár újra kattan: Murtaza egy szál alsónadrágban áll a nyitott ajtóban, a kezében még ugyanaz a seprű. Előrelép, és bezárja maga mögött az ajtót.

– Locsold le a forró vízzel! Csináld, mire vársz?!

Zulejka zihálva, a merőkanalat maga elé tartva hátrálni kezd, aztán a falhoz lapul, lapockái a gerendák érdes felületéhez préselődnek.

Murtaza közelebb jön, és a seprűnyéllel kiüti Zulejka kezéből a merőkanalat. Odalép hozzá, egy mozdulattal lehajítja az alsó leukéra – Zulejka fájdalmasan beüti a térdét, aztán elnyúlik a padon.

– Feküdj nyugton, asszony – szól a férfi.

És ütni kezdi.

Ha az embernek a hátát ütik seprűvel, az nem is fáj. Szinte olyan, mintha nyírfa virgáccsal csapkodnák. Zulejka mozdulatlanul fekszik, ahogyan a férje parancsolta, csak a teste rándul össze minden ütésre, és körmeit mélyeszti bele újra és újra a leuke deszkáiba – így hát Murtaza nem veri sokáig. Hamar lehiggad. Zulejkának, meg kell hagyni, jó férj jutott.

Aztán Zulejka végigpaskolja és lemossa Murtaza testét. Amikor Murtaza kilép az öltözőbe, hogy felfrissüljön, felesége kimossa a fehérneműjét. Ahhoz már nincs ereje, hogy ő maga is megfürödjék – a fáradtság új erővel támad, elnehezíti a szemhéjait, elhomályosítja a tudatát –, úgy-ahogy végigtörli az oldalát a fürdőpamaccsal, és kiöblíti a haját. Most már csak a fürdőház padlóját kell felmosni, és mehet aludni, aludni…

Zulejkát gyerekkorától úgy tanították, hogy felmosni térdepelve kell. „Csak a lusták dolgoznak hajladozva vagy guggolva” – intette őt az anyja. Zulejka nem tartja magát lustának, és most kúszva, mint egy gyík, dörgöli a nyálkás, sötét padlódeszkákat – hasa és melle egész a földre simul, ólomnehéz fejét leszegi, feneke a magasban. Szédül.

A szaunahelyiség nemsokára tisztán áll, és Zulejka áthurcolkodik az öltözőbe: a nedves palaszokat kiteríti a mennyezet alatt húzódó kistén, hadd száradjanak, összeszedi az imént összetört kancsó darabkáit, nekiáll felsikálni a padlót.

Murtaza még mindig a padkán fekszik – meztelenül, egy fehér lepedőbe burkolódzva pihen. A férje tekintete mindig arra készteti Zulejkát, hogy jobban, szorgosabban, gyorsabban dolgozzon – hadd lássa Murtaza, hogy jó feleség ő, még ha hibás is a termete. Most is összeszedi maradék erejét, és a földön nyújtózkodva, eszelős tempóban húzogatja a rongyot a már tiszta padlódeszkákon jobbra-balra, jobbra-balra, vizes, kibomlott fürtjei ütemesen ringatóznak, csupasz keblei oda-odaverődnek a földhöz.

– Zulejka – nyög fel mély hangon a ruhátlan asszonyát bámuló Murtaza.

Zulejka még mindig a rongyot markolva térdeplő helyzetbe tornássza magát, de arra már nem jut ideje, hogy álmos tekintetét is felemelje. A férje hátulról megragadja, hassal a padkára löki, egész testével ránehezedik, és nehezen lélegezve, fel-felhorkanva mozogni kezd rajta, a kemény deszkák közé préselve Zulejka testét. Szerelmeskedni akar a feleségével. De a teste nem hallgat rá – már nem engedelmeskedik a vágyainak… Végül Murtaza leszáll Zulejkáról, és öltözni kezd. „Már a húsom sem akar téged!” – veti oda anélkül, hogy visszapillantana, és kimegy a fürdőházból.

Zulejka lassan feltápászkodik a padkáról, a kezében még mindig ott a rongy. Befejezi a felmosást. Kiteregeti a vizes fehérneműt és törölközőt. Felöltözik, és elbotorkál a házig. Nincs ereje azon keseregni, ami Murtazával történt. A Vérszipoly szörnyű jóslata – ezen fog majd eltöprengeni, de majd holnap, holnap… alvás után…

A házban már sötét van. Murtaza még nem alszik – hangosan és éberen szuszog a maga oldalán, a szjake deszkái nyikorognak a súlya alatt.

Zulejka a kemence meleg, érdes oldalának támaszkodva tapogatózik a maga sarkába, és ruhástul rázuhan a ládára.

– Zuleejkaaa! – szólal meg hangosan Murtaza, a hangja elégedett, barátságos.

Zulejka megpróbál felkelni – de nem tud. A teste úgy ragad a láda fedelére, mintha cseppfolyóssá vált volna.

– Zulejka!

Lecsúszik a földre, feltérdel a láda oldalához dőlve, de ahhoz már nincs ereje, hogy a fejét felemelje róla.

– Gyorsabban, Zulejka, te ázott csirke!

Zulejka lassan felemelkedik, és imbolyogva engedelmeskedik. Felmászik a szjakéra.

Murtaza egy türelmetlen mozdulattal lerántja róla a nadrágot (rosszallóan felhorkan – még le sem vetkőzött a lusta teremtés!), hanyatt fekteti, és felhúzza a kulmekét. Zulejka egyre közelebbről hallja a férfi ziháló lélegzetét. Érzi, ahogy az arcára ráborul a férje még fürdőtől és a hótól illatos szakálla, a friss ütlegek helye sajogni kezd a ránehezedő súly alatt. Murtaza teste végre engedelmeskedik, és ő siet betölteni a vágyát – mohón, durván, hosszan és diadalmasan…

Házastársi kötelessége teljesítése közben Zulejka általában úgy érzi magát, mint egy köpülőedény, amelyben a gazdasszony egy vaskos, kemény husánggal ver a tejszínből vajat. De ma ez a szokásos gondolat nem töri át a kimerültség sűrű burkát. A kábulat ködén át alig hallja férje fojtott nyögéseit. A nem szűnő löketek álomba ringatják, akár az ütemesen zötykölődő szán.

Murtaza lemászik a feleségéről, megtörli izzadt tarkóját, a lihegése lassan elcsitul, most fáradtan, kielégülten szuszog.

– Menj a helyedre, asszony! – lök egyet Zulejka mozdulatlan testén.

Nem szereti, ha a nő vele alszik a szjakén.

Zulejka csukott szemmel visszacsoszog a ládára, de már nem tud magáról – mélyen alszik.