Philip Fracassi: Boys in the Valley

Copyright © 2021 by Philip Fracassi

Hungarian translation © Uram Tamás, 2024

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip Fracassi: Boys in the Valley,

EARTHLING PUBLICATIONS, Northborough, 2021

Fordította: Uram Tamás

ISBN: 978 963 598 269 1

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Glenn Chadbourne

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Jernei Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

BEVEZETÉS

Szabad legyen ezzel kezdenem: igazából sosem találkoztam Philip Fracassival, és mégis örök időktől fogva ismerem.

Nehéz elmagyarázni, hogyan érezhetjük át ennyire egy másik ember személyiségét – a tehetségét, munkaerkölcsét, ambícióit – pusztán azáltal, hogy néhányszor beszéltünk telefonon, vagy megosztottuk egymással sztoriötleteinket. Több ezer kilométer választhat el egymástól, de valahogy, az összes észérv ellenére, melyek szerint képtelenség ilyet állítanom, mégis közeli hozzátartozómként gondolok Philipre. Olvassák el a blogját, és meglátják: küzdelmei az összes író küzdelmei, álmai az összes író álmai és diadalai, bizony, az összes író diadalai.

Mert vegyük tudomásul: mindannyian gazdagabbak vagyunk Philip munkásságával.

Ott van mindjárt a Fiúk a völgyből. Első ránézésre vegytiszta horrorral van dolgunk: ismeretlen gonosz erő szállja meg fiatal fiúk kis csoportját egy elhagyatott vidéken, Pennsylvania eldugott árvaházában. Avatatlanabb kezek között könnyen az öncélú erőszak nyugtalanító meséje kerekedhetett volna ki belőle. Csakhogy Philip keze értő, rezzenéstelen és rendkívüli munkát végzett az alapötlet kibontásakor. Gondoljunk Jack Ketchum A szomszéd lány című kötetére. Itt egy könyv, amely engesztelhetetlenül szembesít legalávalóbb kegyetlenségeinkkel, és választ követel a lelkünket gyötrő nagy kérdésekre: Mi a gonosz? Jóhiszemű gondatlanság, ártó szándék? Valami mélyebb, felfoghatatlanabb sötétség? Birtokában vagyunk-e mi, emberek egy olyan erős világosságnak, amellyel úrrá lehetünk az effajta sötétségen? Isten melyik oldalon áll ebben az egészben? Mellettünk, ellenünk?

Ez a könyv két másik remekművet juttat eszembe: az egyik William Goldingtól A Legyek Ura, a másik pedig Michael Powell és Emeric Pressburger filmje, a Fekete nárcisz. Golding regényében egy csapat fiú – akik egy lakatlan szigeten rekednek – létrehozza a saját balsorsra ítélt civilizációjukat, és hamar állatias létbe süllyednek. Powell és Pressburger filmjében pedig apácák vállalnak szolgálatot magasan a Himalája csúcsai között, és azon kapják magukat, hogy egyre inkább megkísértik őket földi vágyaik. Mindkét mű azt sugallja, hogy környezetünk közrejátszik a becsavarodásunkban, de ugyanakkor azt is, hogy végzetünk eredendően „a zaklatott test valamiféle végső, lázadó cselekedetének” következménye, hogy a Fiúk a völgyből egyik fordulatával éljek.

Csakhogy: Philip könyve éppannyi reményt is tartogat, mint kétségbeesést. Kedvenc szövegrészem a regényben, amikor Andrew atya elmondja hősünknek, a papi hivatásra készülő Peternek, hogy „Krisztus felfedezésének nem egy elsötétített szobában kell bekövetkeznie… Hanem a világosságban. Istenre nem úgy találhatsz rá, hogy elszöksz egy távoli helyről, hanem úgy, hogy megérkezel oda, ahol már vagy.” (Időről időre íróként elolvasol egy-egy olyan fájdalmasan szép és tökéletes bekezdést egy könyvben, hogy azt kívánod, bárcsak te magad írtad volna. Máskor belenyugszol a felismerésbe, hogy esélyed sincs valami ennyire jót írni. Itt is ez a helyzet.)

Áradozhatnék tovább a Fiúk a völgybőlről – a nyelvezetéről, a sorai által közvetített emberségről, együttérzésről –, de azzal is csak késleltetném az elolvasása okozta élményt, amely felváltva lesz elborzasztó, felkavaró, szívsajdító és kifinomult.

Sok tekintetben olyan érzés, mintha Philip Fracassi mindig is jelen lett volna, csendesen eldolgozgatva közöttünk, és könyv követne könyvet, történet történetet. Remélem, hogy ez így is marad – részben, mert egy nap szeretnék összefutni vele a napfényes Los Angelesben, és meghívni egy sörre, hogy elmondjam neki, milyen sokat jelentett a munkássága számomra az elmúlt néhány évben. De leginkább azért, mert erre a mai világunkra minden cseppnyi remény ráfér, és ameddig Philip Fracassihoz hasonló írók szorgoskodnak a világosságban, a sötétség nem képes fölénk kerekedni.

Andy Davidson

Cochran, Georgia

2021. február 10.

– Amikor megkérdeznek, hogy hány démon van, azokkal a szavakkal válaszolok, melyeket maga a démon mondott egy megszállotton keresztül:

„Olyan sokan vagyunk, hogy ha láthatóak volnánk, elsötétítenénk a napot.”

– Gabriele Amorth atya, a Vatikán ördögűzője

„Csak egy ember vagyok, nem hős,

Csak egy fiú, akinek el kellett énekelnie ezt a dalt.”

– My Chemical Romance

Harris-völgy, Pennsylvania, 1898

Éjfél

Szekérkerekek tompa robajlására ébredek felszínes álmomból.

Sötétbe borult ablakom túloldalán lovak dobognak és fújtatnak. Csörgő-csattogó szekér kanyarodik a házhoz, aztán lassít, végül megáll. Harsány férfihangok verődnek csoportba, szélednek el. Duhajkodással és kapatossággal leplezett csalódottság. Aztán meghallom anyámat a konyhában, és innentől kétfelé kell figyelnem. Ledobom magamról a pokrócot, és mezítláb az ablakhoz iramodom. Megborzongok a vékony üvegen áthatoló hidegtől. Apám tintafekete sziluettje mozdulatlanul áll a keskeny kis utcán, egyik karja felemelve. Amikor elkiáltja magát, a férfihangok – immár a távolból – válaszolnak neki. A karja lehullik az oldalához. A ház felé fordul, kis híján elbotlik, de sikerül visszanyernie az egyensúlyát. A két karja közt magához ölelt puska hosszú, fekete vonala az égre mutat. A konyhából edénycsörömpölés hallatszik, én pedig az ajtóhoz szaladok, amely elválasztja a szobámat a ház nappalinak kinevezett részétől, amely ezen kívül az étkezőt és a konyhát is magába foglalja. Ebből a néhány helyiségből áll a mi kis világunk, plusz pár fészerből az udvaron, girbegurba deszkákból összetákolva, a meleget pedig egy rozsdás fekete tűzhely szolgáltatja, amely gyorsabban zabálja a szenet, mint ahogy táplálni győzzük.

Szerencsém, hogy saját szobám lehet, ha mégoly szűkös is. Kicsi vagyok, de így sem tudok három jókorát lépni egyik irányba sem. Apám azt mondja, csökött vagyok, anyám viszont azt mondja, egy kilencéves fiúnak még van hová nőnie. Remélem, hogy nagyra növök majd, de nem olyan nagyra, hogy ne férjek el a szobámban. Annál sokkal jobban a szívemhez nőtt.

Most már tisztábban látok, mert anyám közben meggyújtotta a lámpásokat a konyhában. A szobám ajtaja és a félfa közötti ujjnyi résen könnyedén bejut a fény, átfestve a sötét falakat, és szertefoszlatva az árnyalakokat a sarkokban és az ágyam alatt. Nesztelenül az ajtóhoz lépek – nem volna jó, ha megtudnák, hogy felkeltem –, és a réshez illesztem a szememet. Ha elfordítom a fejemet, látom az egész konyhát, és az étkezőasztalt is, mást viszont nemigen. Az ágyból kiugorva fázom az alsóneműben, de hallani akarom, mit mesél apám a kiruccanásukról. Anyám begyújtott a tűzhelyben, és elővette a jégszekrényből a hagymalevest, érzem az illatát, ahogy melegszik. Egy kannában víz forr a kávéhoz. Amikor apám becsapja az ajtót, beleremeg a ház. Anyám a kötényébe törli a kezét, olyan mozdulattal, mintha ki akarná facsarni, idegességében szokta így.

Apám belép a szemem elé: csupa szakáll és kopott bőrholmi. Fekete üstökén agyonkoptatott Stetson-kalap. Kihúz magának egy széket, majd rároskad. A puskatus a padlóhoz koppan, és apám úgy néz az öreg Winchesterre, mintha arra várna, hogy az szólaljon meg helyette.

– Semmi? – szólal meg anyám. – Semmit nem hoztál egyáltalán?

Apám várja, hogy a puska feleljen, de a fegyver néma marad.

– Jó lesz, ami a lábasban van, Sissy. Meg egy kis kávé.

– Már melegszik – mondja anyám, a hagymalevest kavargatva. A tűzhelyen tartja a szemét, nem néz apámra. – Ittál.

Alaposabban szemügyre veszem apámat, miből látni, hogy részeg – kíváncsi volnék, mit lát anyám, amiből ennyire nyilvánvaló a dolog –, de semmi nem tűnik fel. Fáradtnak tűnik, és sértődöttnek, de neki ez a természetes állapota.

– A seriff vadorzókra lövöldöz, a föld száraz, mint a por. – Apám a fejét csóválja. Leveszi a Stetson-kalapot, és az asztalra helyezi. A másik keze továbbra is a puskán.

Ki akarom nyitni az ajtót, odamenni hozzá, és beszélgetni vele, ahogy a felnőttek szoktak, a seriffről és a földről.

A kannában sípolni kezd a víz.

– Mitévők leszünk, Jack? A kertben megterem ez-az, de húsra is szükségünk van. Jön a tél.

Apám hosszú hajába túr a kezével.

– Kérlek… – szólal meg, és most már nemcsak a hidegtől, de a hangjától is didergek. – Fogd be a szádat, Sissy. Fogd be, és tölts kávét.

Szuggerálom anyámat, hogy hagyja már abba. Hogy hagyjon békét apámnak. Hiszen tudja, milyen. Egy pillanatra behunyom a szememet, és némán fohászkodom. Aztán figyelek tovább.

A kanna most már süvít, és tudom, hogy ha nem lettem volna ébren amúgy is, ez garantáltan felébresztene. A ház megtelik a kitóduló gőz fülsértő visításával.

– Értem… Értem… – mondja anyám. – Elmégy a fiúkkal, két napig italoztok, meg ki tudja, mi egyebet műveltek még. Engem pedig itt hagysz Peterrel, hogy nyeljük az éhkoppot. Hogy éhen haljunk! – A végét már sikoltva teszi hozzá, és látom, hogy apám elvörösödik. Behunyja a szemét, aztán tágra nyitja megint.

– Fogd már be az istenverte lepcses szádat! – üvölt fel, nyálpermet száll ködként a lámpafényben. – Fogd. Be. A. Lepcses. Szádat!

– Borzalmasan viselkedsz, Jack! Felébreszted Petert, és…

Apám az asztalra csap a kezével. Anyám észreveszi, hogy most messzire ment, túlzásba vitte a perlekedést, úgyhogy gyorsan leveszi a kannát a tűzhelyről, és tölt belőle apámnak egy csészébe. A kanna füttyének szünetelése fényűző ajándék a fülnek.

– Csalódtam benned, Jack – szólal meg anyám, miközben a kávét kitölti. – Hogy merészelsz káromkodni a házamban? Az Úr nevét hiába a szádra venni…

Apám motyog valamit. Úgy hangzik, mintha azt mondaná: „Ennyi elég”, de nem hallom tisztán a szavakat. Csak azt tudom, hogy nagyon dühös. Még sosem láttam ilyennek. Leszegett arca rideg kő, a szeme fekete gyöngy.

Anyám az asztalhoz lép a kávéval, az ajka összepréselve, szorosan, mint az erszény húzózsinórja.

– Nem vagy férj – szólal meg. – De még csak férfi se!

Éppen ahogy odaér, apám feléje fordul, hogy visszavágjon a sértésért, és kiüti a kezéből csészét a könyökével, mire a forró kávé az ölébe ömlik.

Apám nagyot kiált fájdalmában, felugrik az asztaltól. A szék a padlóra csattan, anyám pedig megadón, felemelt kézzel elhátrál. Mentegetőzés és rémület tör elő a szájából.

– Elég – szól rá apám.

Bénultan figyelem, ahogy apám jól begyakorolt és nemtörődöm mozdulattal anyámra emeli a puska csövét, és viszolyogtató olajozottsággal csőre tölti a fegyvert.

Anyám még feljebb emeli a kezét.

– Jézus, segíts!

A fegyverből előtörő robbanás megrengeti a levegőt.

Anyám hátralódul, mintha Isten keze rántotta volna meg. Olyan erővel vágódik a tűzhelyhez, hogy a kis ajtó felpattan, és szikrazápor röppen elő, mint megannyi lángoló lélek. Az egyik lámpás lezuhan a közeli kampóról, összetörik, és lángoló olaj fröccsen a padlóra és a falakra. A lenge függönyökre is jut belőle, azok is begyulladnak.

Egy pillanatra megtorpan az idő, aztán apám felüvölt.

– Ó, Sissy! – Piszkos kezét elborzadva a szájára tapasztja, miközben a helyiség kivilágosodik. – Ó, hogy a rosseb egye meg, Sissy! – Odatérdel anyám mellé, és zokog.

Nedves forróság iramodik végig a combomon, és amikor lepillantok, azt látom, hogy kis tócsa formálódik a lábam körül. Amikor felemelem a tekintetem, apám már újra az asztalnál foglal helyet.

Az egyik falat lángok lepik el. Fekete füst gomolyog a mennyezeten egymásra torlódó viharfelhőkként.

Apám a szobám ajtaja felé fordítja a fejét, és egy pillanatra találkozik a tekintetünk. Elképzelem, mennyit láthat belőlem. Egy szeletnyi fiút csak. Egyetlen lázasan ragyogó, kutakodó szemet, amely az ő bűneit figyeli a sötétből.

Apám rám szegezi a tekintetét. Én pedig őt veszem szemügyre. Nedves szempár és kusza haj. Gubancos szakáll. Tébolyultan lobogó vörös lángnyelvek fényében fürdő, verejtékmázas arc. Elfordítja a tekintetét, vissza anyámra.

Nem néz felém többé.

Fel akarok kiáltani, sikoltani akarok. Odaszaladni hozzá.

Összekoccannak a fogaim. Nyögdécselni kezdek, és nem tudom abbahagyni.

Mozdulni se bírok. Levegőt venni se.

Csak annyi telik tőlem, hogy figyelek.

Apám lassú mozdulattal újratölti a Winchestert – tavaly nyáron ugyanezzel tanított meg lőni –, térde közé teszi a fegyver markolatát, a csillogó csőszájat pedig az álla alá.

Valami felébred a bensőmben, és az utolsó pillanatban behunyom a szememet.

Ez a dörrenés tompább az elsőnél.

Súlyos zihálással felrántom az ajtót, és vakmerőn az elém táruló pusztulásra szegezem a tekintetemet.

Egy pillanatig külső szemlélőként látom magamat – vékonyka árnyalak reszket egy tűzsárkány előtt, nyöszörögve, a lába között sötét folttal.

Velem szemközt semmi más, csak halál és füst és lángnyelvek.

Az egész világomat elemészti a tűz.

ELSŐ RÉSZ
SOKAN VAGYUNK

1

Szent Vince Árvaház

Delaware megye, Pennsylvania, 1905

– Peter, ébredj fel!

Unalomig ismert látvány tárul a szemem elé.

Fehér falak. Vaságyak két sorban. Kifakult fenyőpadló. A keleti falon sorakozó nagy, fedetlen ablakokon ragyogó fény árad be. A hatalmas, íves tetejű ajtó két szárnya egyelőre be van csukva a hosszú terem túlsó végében. Az ajtó fölött függő csillogóra suvickolt acélkereszt hunyorgó ragyogása lankadatlan őrszemünk. Mindig figyel.

Simon megböki a vállamat.

– Ébredj fel! Rémálmod volt.

A szememet dörgölve felülök. A gyerekek többsége még alszik, úgyhogy korán lehet, még hat óra sincs.

– Fent vagyok – mondom, és szelíden visszatolom Simont az ágya felé. Nevet, leül a matracára, és kinéz az ágyaink közötti nagy ablakon.

– Ma akár havazhat is – mondja izgatottan, mintha az valami jó dolog volna.

– Túl korai. – Ásítva nyújtózkodom. A hálóterem süt a hidegtől. Vékony köntösöm gombóccá gyűrődve hever a lábamnál, most ráhúzom gyapjúpizsamámra, amelyet igencsak kinőttem már, idegesítően kilóg belőle kezem-lábam. Cipőt veszek, és követem a szememmel Simon tekintetét az ablaküvegen keresztül.

Kint az égbolt olyan fehér, mint egy csont, és olyan keménynek is tűnik. Felállok, hogy jobban szemügyre vehessem a környező tájat.

Körös-körül a fák kopaszok és szürkék. Halottnak tűnnek, és sorvadtnak. A földön gyomos fű burjánzik, a gyér fényben az is ugyanolyan szürkének látszik, mint a fák. Színtelennek. A lovainknak, juhainknak és kecskéinknek szálláshelyül szolgáló istálló déli tájolású. Velünk szemközt van a szántóföld, ahol ma délelőtt munkálkodni fogunk: kihúzkodjuk a földből a maradék termést, és eltároljuk a hosszúnak és zordnak ígérkező télre. Eltűnődöm, hogy vajon az összes fiú megéri-e a tavasz beköszöntét, és néma fohászt mondok valamennyiükért.

A felhúzhatós fém vekkerórára pillantok az éjjeliszekrényemen – az egyetlen bútordarab, ami megengedett –, és azt látom, hogy már csak néhány perc van hátra hatig. Egyedül nekem van személyes használatú vekkerem, és ez az egyetlen holmi, amim megmaradt gyerekkoromból, az előző életemből, az egyetlen dolog, amit megmentettem, amikor a lángoló házból kimenekültem.

Lenyomom a gombot az órán, kiiktatva az ébresztést. Nincs szükség az éles hangú csörömpölésre, hogy felébresszen. Az emlékeim megbízhatóan felzavarnak álmomból.

– Eredj mosakodni, Simon. És vidd magaddal Basilt.

Basil egy apró termetű, beteges kinézetű, fekete hajú angol fiú, aki még tízéves sincs, és most kikerekedett bagolyszemmel méreget engem és Simont a terem túlsó végéből.

Máris tetőtől talpig felöltözve.

– Ó, és vajon miért, Peter?

– Mert már tűkön ül, hogy mehessen.

Figyelem, ahogy bandukolva a mosdóterem felé indulnak a hálóból. Végigpillantok a többieken a kora reggeli fényben, hogy kiderítsem, más is ébren van-e.

Úgy tűnik, rémálmom nem zavarta fel a többieket, de így is rossz érzésem van, amiért Simont felvertem álmából. Viszont most már igencsak hajnalodik, és Poole hamarosan belekezd az első harangkongatásba, elvárva tőlünk, hogy felöltözve és menetkészen várjuk a tíz perccel későbbi második kongatást.

Megszabadulok a köntösömtől és a pizsamámtól, és előveszem az éjjeliszekrényemből a takarosan összehajtogatott vastag inget és nadrágot, hogy azokat öltsem magamra. Ma hideg lesz, és a tél közeledtének gondolata aggodalommal tölt el, de hogy igazából miért is, azt nem teljesen értem. Sok telet átvészeltem már itt a Szent Vincében, és mind egyforma. A hideg és a sötétség látszólag örökkévalóságig tartó purgatóriuma.

Ahogy most kinézek az ablakon a sivár tájra, mégis azon kapom magam, hogy aggodalom barázdálja a homlokomat.

Mélabúm szertefoszlik, amikor az első harangkongatás világgá harsogja parancsszavát az előtérből. Visszafordulok a hálóterem felé, és látom, hogy a kupacok a takarók alatt nyögdécselve mocorogni kezdenek.

Ébredeznek a fiúk.

2

Kilépek az épületből, és megpillantom Andrew atyát: a veteményeskerthez vezető kapunál várakozik. Int, én pedig visszaintek neki. Fiúk zsibonganak el mellettem, izgatottak, hogy végre a szabadban lehetnek, de aggodalmasak is, tartanak a rájuk váró munkától. Aaron, egy rózsáspiros arcú fiú, kinek fakószőke haja fehérlik a reggeli napfényben, besorol mellém. Még csak tizenhárom éves, de magas, ha vézna is, és az árvák azon maroknyi csoportjába tartozik, akik ugyanolyan magasak, mint én.

– Megint a földeken robotolunk? – siránkozik. – Már egy hadseregnek is elegendő élelmet hordtunk be.

– Néhány hét múlva, amikor a hóvihar fogságába kerülünk, még hálás leszel a papoknak. Elfelejtetted, mi volt tavaly?

Eltúlzott drámaisággal felnyög, én pedig nevetve megveregetem a vállát.

– Megtennéd, hogy segítesz Andrew atyának beosztani a fiúkat?

Aaron bólint, és rögtön munkához is lát: kabátokat cibál, apró gyerekeket taszigál erre-arra.

– Ti, akik tegnap a földeken voltatok, ma a jószágok mellett lesztek. Ti, többiek meg a földeken. Indulás, léhűtők.

A másik velünk lakó pap, az aggastyán White atya előbukkan az árvaház hatalmas bejárati ajtaján, és szortírozni kezdi a fennmaradó gyerekeket. Az istállóba vezényeltek tömött kis csapatban felkerekednek, hogy ellássák a haszonállatainkat, és a lehető legtöbb tejet préseljék ki a kecskékből. Az ezenfelül szükséges tehéntejet a tányérunkra kerülő hússal és egyéb termékekkel együtt a Hill-birtokról kell beszereznünk, amely lóháton kétórányira van tőlünk kelet felé.

A Hill-birtok a legtávolabbi pont, ameddig az árvaháztól az érkezésem napja óta eljutottam. Chester part menti városa onnan még újabb három óra lóháton. A völgy mindentől távol esik, és a papoknak ez tökéletesen megfelel. Egy út be, egy út ki, a barna szalag, mint egy fordítva áramló patak, hullámokat vetve kaptat fel a keleten emelkedő zöld hegyekre, a gerinc vonalát elérve pedig mintha a szemkápráztatóan kék égbe olvadna. Észak és nyugat felé sűrű erdők magaslanak, délen hangacserjés mező terül el, amely a távolban feltorlódó hullámként emelkedik a magasba.

Tetszik vagy sem, egy mindentől elzárt menedék az otthonunk, mélyen elrejtve a völgy torkolatának homorulatában.

Ellenőrzésként körbepillantok a gyerekeken – az utóbbi hónapokban vált szokásommá –, hogy lássam, mindenki megvan-e. Ez trükkös tud lenni, mivel a fiúkat, a rövid hajukkal és világoskék egyenkabátjukkal, szinte képtelenség megkülönböztetni egymástól. Szinte, de azért nem teljesen.

Észreveszem Bartholomew-t – a magas, mogorva tinédzser két évvel ezelőtt került hozzánk, most egyedül ácsorog az istállónál, és a fűben rugdos valamit. Bartholomew szétszórt, álmodozó típus, de nem esküdnék meg rá, hogy kedvelem. Valahogy mintha mindig egyedül volna… de figyel, mintha mindig a többieket tanulmányozná. Nem szeretem, hogy így gondolom, de kissé hátborzongatónak tartom.

Finnegan és Jonathan, avagy az „ikrek”, ahogy hívjuk őket, természetesen egymás mellett lődörögnek. Piszkosszőke haj és világos bőr, azonos testmagasság és alkat: harmonizáló személyiségjegyeikkel együtt inkább testvéreknek tűnnek, mint akik valójában: két fiú, akik ugyanabban a hónapban – egy három évvel ezelőtti viharos decemberben – kerültek hozzánk, és akik olyan gyorsan és könnyedén alakítottak véd- és dacszövetséget egymással, hogy az már-már sorsszerűnek tűnt. Mostanra elválaszthatatlanok és bűbájosak. Mindketten könnyen nevetnek, és ha egyiket megbüntetik, a másik sír. Láthatóan még Poole atyát is megnyerték maguknak, aki elnézőbb velük, mint amennyire esetleg a többi gyerekkel volna. Az is elárul valamit elbűvölő természetükről, hogy a kivételezésen senki nem akad fenn.

Amikor Simont keresve körbepillantok, azt látom, hogy lelkesen beszélget Byronnal, egy kemény kis kölyökkel a városból, aki őszintén szólva igencsak feladta nekünk a leckét, amikor megérkezett az árvaházba: gyakran keveredett verekedésbe, és előszeretettel sanyargatta a nála kisebbeket. Egy kiruccanás a gödörhöz rendezte az első problémát, és szeretem azt hinni, hogy én orvosoltam a másodikat. Egyik délután leültem Byronnal, és elmagyaráztam neki, milyen fontos, hogy összetartsunk egymással, különösen itt, az árvaházban. Elmagyaráztam neki, mit jelent az idősebb fiúk közé tartozni (jóllehet tizenegy életévével ő erre a címre aligha pályázhatott, de ilyenkor ugyebár azt mondjuk, amit mondanunk kell). Úgy vélem, Byronban tiszteletet ébresztett őszinteségem, és az, ahogy bántam vele. Az egyetlen kényelmetlenség, amelyet beszélgetésünk óta elszenvedni kényszerülök, a fiú egyre jobban megnyilvánuló és előre nem látott, túlzottan oltalmazó viselkedése, amellyel a személyemet övezi. Ami kedves dolog, még ha időnként feszélyező is. De legalább a kisebbek sanyargatásáról leszokott.

Hátrafordulok, hogy ellenőrizzem, nem maradt-e le valaki. Poole atya ott áll közvetlenül mögöttem, teljesen betölti az árvaház bejáratát, onnan tart szemmel mindannyiunkat. Rajta éppen csak túl David, Ben és Timothy, mind vödrökkel és kefékkel felszerelkezve. Szinte látom magam előtt David csibészes vigyorát, ahogy felkészül egy padlósúrolással teli hosszú napra. Ő és én egykorúak vagyunk – tizenhat évesek –, a két rangidős vezéregyéniség ebben a furcsa, idegenekből álló nagycsaládban, még ha ő nem is gondolja magát annak. David úgy tesz, mintha nem venné észre, vagy mintha nem venné a fáradságot, hogy észrevegye, mennyire felnéznek rá a fiatalabbak. Akárhogyan is, David és két társa ebédig a padlót fogják sikálni, enyhe büntetésül azért, hogy elmulasztották megtanulni a nekik kiosztott Biblia-idézeteket.

Tűnődésemből felriadva azon kapom magam, hogy Poole hidegkék szeme egyenesen rám szegeződik. Sarkon fordulok, és a szerszámosfészer felé veszem az irányt.

A fészer ajtajánál hevenyészett sor alakult ki. Az épület az istállótól nem messze, magas fűben áll, két nagy méretű illemhely és egy öregebb, viharvert épület társaságában – utóbbi már csak egerek és pókok tanyája, másra nemigen használatos. A nagy fészer alapvetően a szerszámok tárolására szolgál, és bár újabb és masszívabb, mint a többi építmény, kissé meg van dőlve. Andrew atya azt mondja, hogy a fészert és a többi építményt valószínűleg lebontjuk jövő nyáron, a szerszámok pedig átkerülnek a nagyobb és sokkal újabb istállóba.

A fészer kitárt ajtajában bástyaként áll a tagbaszakadt, durva kinézetű Johnson testvér. Sorra egy-egy kerti szerszámot – gereblyét, sarlót, lapátot és a többi – oszt ki az eléje járuló fiúknak.

Johnson egyszerűen utálatos. Irdatlan óriás, hosszú, zsírosan összetapadt hajjal, barna fogakkal. Bozontos szemöldöke árnyékában tompa tekintetű barna szempár. Az arcát nem borotválja simára, ahogy a papok, és jóllehet csuhát visel, az is dísztelen, és durva, nehéz, mint a lópokróc. Az összes fiú ismeri a pletykákat, hogy miként került közénk Johnson testvér: a városban elkövetett bűncselekményeiért ítélték Poole szolgálatára. A bűncselekmények mivoltát és a szörnyűséges részleteket illetően már tényleg csak híresztelésekre hagyatkozhatunk, de gyanítom, hogy Johnson nem szimpla tolvajlásért kezdett életfogytig tartó vezeklésbe. Bármit tett, sokkal rosszabb a szimpla lopásnál, és jó néhány ízben elkövette. A nyakamat rá.

Most, ahogy ott állok a sor végén, érzem, ahogy Johnson sötét szeme rám szegeződik. Nem vagyok hajlandó ránézni, és türelmesen várom, hogy az utolsó pár fiú is megkapja a szerszámot a délelőtti munkavégzéshez.

– Ez túl nehéz, Johnson!

Kilépek a sorból, és megpillantom Basilt a sor élén: egy hosszú nyelű, nehéz, kovácsoltvas ásót markol fakó bőrű kezében.

– Ha nem tudsz dolgozni, ne is egyél – érkezik Johnson torokhangú, szenvtelen válasza. – Ez a szabály.

– De én tudok dolgozni – mondja Basil, próbálva egyensúlyban tartani az ormótlan szerszámot a két karja közt. Valahányszor megszólal, érdes angol akcentusa miatt mindig egy furcsa, idegen hang érkezik az alacsony, girhes testből. – Csak nem ezzel a nyüves ásóval!

Ami derű Johnson arcán eddig megfigyelhető volt, most elillan.

– Vigyázz a szádra, fiú, vagy a gödörben töltöd a napot – morogja a férfi, aztán előrehajol, és göcsörtös ujjával mellkason böki Basilt. – Most pedig lódulj!

– Au!

Hirtelen fellobbanó düh tölt el. Kilépek a helyemről, és a sor elejére masírozok az utoljára maradt fiúk mellett. Vér morajlik a fülemben, és forrónak érzem az arcomat, de azon vagyok, hogy a gondolataimat kordában tartsam, és egyenletesen szedjem a levegőt.

– Az jó lesz nekem, Johnson testvér – szólalok meg. – Neki pedig egy kapát adj. Azzal elbír. – A fészerhez támasztott karcsú nyelű kapák egyikére mutatok.

Johnson kihúzza magát, fölénk tornyosul. Hátrapillant a kapára, megmarkolja, és odalöki nekem. Ösztönös mozdulattal elkapom.

– Te fogd a kapát. Basilnek már van szerszámja.

Gondolkodás és tétovázás nélkül kiveszem az ásót Basil keze közül, és markába nyomom a kapát. És nagyot taszítok rajta, hogy tűnjön már el. Botorkálva Andrew atya felé indul, aki, veszem észre hirtelen, bennünket figyel. Visszafordulok Johnsonhoz.

– Köszönöm, Johnson testvér, a nagylelkűségedet.

Amikor zakatoló szívvel sarkon fordulok, hogy elballagjak, medvemancsszerű kéz markolja meg a vállamat, és penderít vissza. Johnson arca arasznyira van a sajátomtól. Látom a vékony heget a szemöldöke mentén, a durva szőrszálakat az állán, kétoldalt az arcán és az orrlyukában. Az eszelős tüzet feneketlen mélységű tekintetében.

– Baszd meg a nagylelkűséged – sziszegi az arcomba, a lélegzete forró és csípős szagú. – Itt mind azért dolgozunk, amit a földekről learatunk, fiú, és vesszek meg, ha…

– Johnson testvér, ha kiosztottad a szerszámokat, indulnunk kell!

Mindketten megfordulunk, és Andrew atyát látjuk magunk előtt, immár közelebbről, bennünket méreget a tekintetével. Mosolyog, és a hangja is könnyed, de van egyfajta keménység a viselkedésében. Érzem, és tudom, hogy Johnson is érzi ugyanúgy.

Johnson fújtatva kiereszti a levegőt, és olyan erővel szorítja a vállamat, hogy délutánra kék-zöld foltokat látok majd az ujjai helyén. Közvetlen közelről beszél a fülembe.

– Vigyázz magadra, Peter. Jusson eszedbe, én nem vagyok pap. Még csak meg se vagyok keresztelve.

– Talán ezért nyüzsögnek benned a démonok – fortyanok fel, és magam is meglepődöm pimaszságomon.

Johnson bőszen rám mered, a szája némán rángatózik. De a szemében kialszik a tűz, elfordítja rólam a tekintetét. Nagyot taszít rajtam, de nem esek el.

– Baszódj meg – morogja, és megfordul, hogy szerszámot kerítsen az utolsó néhány fiúnak, akik kikerekedett szemekkel bámulnak rám.

Sarkon fordulok, és egyenletes léptekkel a várakozó fiúk csapata felé indulok. És Andrew atya felé, aki továbbra is Johnsont nézi a vállam fölött. Rezzenéstelen tekintetében figyelmeztetés rejlik, és örülök, hogy nem én vagyok a címzettje.

* * *

Johnson testvér végignézi, ahogy az utolsó fiúk is a földek felé iramodnak a piperkőc pap, Andrew Francis vezetésével. Fel nem foghatja, mit lát Poole abban a pasasban. Túlságosan megengedő a fiúkkal, nem tud fegyelmet tartani.

Johnsonnak mégsem érdeke ujjat húzni vele. A fiatal pap meg tudná keseríteni az életét, ha úgy tartaná kedve, úgyhogy Johnson testvér egyelőre leszegve tartja a fejét és csukva a száját, amikor Andrew atyáról van szó, merthogy a fiúk úgy szólítják. Szégyentelenség, megengedni nekik, hogy a keresztnevét használják. Poole túlságosan lazán fogja az egyházi személyzet legújabb tagját. Enyhén szólva is. Andrew elrontja a fiúkat. Engedetlenségre bátorítja őket. Egyre több a visszabeszélés. A szófogadatlanság. Packáznak vele.

A mindenségit! Ha ezek a kis taknyosok tudnák, miket műveltem életemben, mereng Johnson, miközben azt figyeli, ahogy Peter odaszegődik Andrew atya mellé, és az egész csapat kivonul a kapun át a földekre, hogy paprikát és kukoricát szedjenek, meg káposztát, paradicsomot és krumplit, és bármi mást, amit még betakaríthatnak, mielőtt a fagyok mindent tönkretesznek. Hogy miket műveltem férfiakkal és nőkkel… és gyerekekkel, kisebbekkel, mint közülük a legfiatalabbak… belerondítanának az alsóneműjükbe.

Ingerülten egy jókora páragomolyt fújtat maga elé, és becsukja a fészer ajtaját. A rátörő szégyenérzettől felforrósodik az arca, ahogy felidézi erőszakos múltját, és fél szívvel elmotyog egy bűnbánó imát. Ráadásul még a saját feladatainak is eleget kell tennie, mielőtt megjön a hó. Fát kell aprítania, eleget, hogy egy hosszú télen át legyen mivel táplálni a kályhát, nem múlathatja azzal az időt, hogy pár szájaló kölyök miatt aggodalmaskodik.

De ha Peter azt hiszi, hogy elkerülheti a megtorlást csak azért, mert papnak készül, nem is tévedhet nagyobbat.

– Jössz te még az én utcámba, fiú, úgy bizony – dörmögi Johnson, miközben az istálló felé baktat az elburjánzott, harmatos füvön át.

Valakinek gondoskodnia kell róla, nehogy a kis szarházik a feje tetejére állítsák a helyet.

3

Miközben nedves gyökérkefével a kezében térdel a rücskös kőpadlón, David egyik szemével Poole atyát lesi, a másikkal meg Bent.

Ben jól kibabrált vele, és David most ég a vágytól, hogy törlesszen neki. Mialatt Poole atya végighordozta tekintetét a birodalmán, Ben szappanos vízbe mártotta a keféjét, aztán David arca felé csapott vele, tökéletesen telibe találva a fiút, a száját, kikerekedett szemét. David majdhogynem büszke a kis szarházira. De attól még visszaadja neki. Ha nem most, hát később. Végül is egész nap ezzel foglalatoskodnak majd – ő, Ben és szegény Timothy, aki majdnem a gatyájába csinált, amikor Poole kiszabta a büntetést azoknak, akik nem tanulták meg az idióta Biblia-idézeteket. Ben azt se tudta megjegyezni, milyen nap van éppen, Timothy viszont okos volt, és David tudta, hogy a kölyök az egész Bibliát képes volna bemagolni, ha azt kérnék tőle.

Csakhogy Timothy dadogott, White atya pedig olyan gügye volt, mint egy szárnyatlan madár, aki túl sokszor esett fejre, miközben repülni próbált. Fájt nézni, ahogy a sápadt képű vörös kölyök dadogva igyekszik felmondani Keresztelő Szent János szavait. Az öreg White azt hitte, azért nyökög, mert nem tudja a szöveget – holott csak meggyűlt a baja a beszéddel. Timothynak könnyes volt a szeme, amikor elbocsátották, és annak ellenére, hogy Peter szót emelt érte – merthogy Szent Péter is ezt teszi –, ugyanazt kapta büntetésül, mint a többiek. Egy teljes délelőttnyi padlósikálást.

David meggyőződik róla, hogy Poole atya továbbra is háttal áll nekik, aztán Ben felé villantja a középső ujját, és némán tátogva bosszút helyez kilátásba. Ben hangosan felnevet, óvatlanul, és tovább lötyköli a vizet a padlóra.

Poole atya ekkor hirtelen hátrapillant az előcsarnok felé. David a szemét a padlóra szegezve villámgyorsan folytatja a súrolást. Hallja Timothy rekedtes zihálását, és ebből arra következtet, hogy szegény kölyök túlságosan komolyan veszi a munkát.

Néhány másodperc elteltével, amikor már nagyon feszíti a vágy, hogy bosszút álljon Benen, David megkockáztat egy újabb pillantást Poole atya irányába.

A magas pap csendesen áll a kitárt ajtóban, a tekintete az égre függesztve, mintha az élet nagy kérdésein tűnődne. Dús fehér hajával, hosszú orrával és jéghideg tekintetű szemével a megjelenése, akár egy királyi felségé az udvarában (csak éppen ez itt koldusgúnyát visel); akár egy uralkodóé, aki fentebb hordja az orrát, semhogy egyáltalán lenézhetne a paraszti népre a lábánál. Poole atya végül felszegett fejjel és kimeresztett állal távozik a bejárattól, és kopogó csizmasarkakkal, fürgén igyekszik a kápolna felé az előcsarnok túlsó végében.

– Hé – suttogja Ben, David pedig megfordul.

Mint egy idióta.

Hideg, szappanos víz löttyen az arcába, és Ben megint felnevet. David felbőszülve mártja gyökérkeféjét a vödörbe. Ami sok, az sok.

– Mr. Mason.

David mozdulatlanná dermed. Ben mosolya elillan, arcából kifut a vér, és a padló köti le minden figyelmét. Fokozza a sikálás sebességét. Timothy nyögése hallatszik a közelből.

A francba!

David egy sóhajt elfojtva leteszi a gyökérkefét, és a kezét tisztelettudón az oldala mellett tartva felegyenesedik.

Fél, és utálja magát ezért.

– Igenis, atyám.

Poole a kápolna ajtaját kitárva áll, háttal Davidnek és a többieknek, de a fejét enyhén oldalra fordítja, éppen eléggé ahhoz, hogy egyik hűvös tekintetű kék szemét a fiúra irányozhassa.

– Minden, amit teszel – szólal meg végül, halkan, de határozottan, fenyegetésbe mártva szavait –, minden lélegzetvételed, minden gondolat a fejedben csak azért létezik, hogy dicsőséget hozzon az Úristenre és egyszülött fiára, Jézus Krisztusra. Egyetértesz-e?

David nagyot nyel. A pap rászegeződő tekintetének súlya alatt felidézi magában az emlékeit arról, amikor kisgyerekként Poole atya szobájába hívatták. Ahogy Poole atya utasította, hogy tenyereljen az írópultra. Ahogy a bőrszíj végigvág a kézfején, újra meg újra.

A fájdalmat. A vért.

– Igen, atyám.

– Emlékezzetek, gyermekek – Poole atya ezt hangosabban mondja, szavai poros visszhangot vernek a magas mennyezetű előcsarnokban –, az Úr mindig rajtatok tartja a szemét. Mindig.

Ezúttal a három fiú egybehangzón mormolja a megkívánt választ, alázatos, ványadt kis kórusként.

– Igenis, atyám – mondják (csak éppen Timothynak i-g-g-g-g-g-enis sikeredik).

Poole minden további nélkül eltűnik a kápolnában, és a súlyos ajtó bezáródik mögötte. David térdre ereszkedik, megmarkolja a gyökérkefét, és sikálni kezd. Minden bosszúvágy kitörlődött a lelkéből.

Miközben kőlapról kőlapra munkálkodik, elkalandoznak a gondolatai. Egy ismerős, vissza-visszatérő kérdés ingerkedik az agyával, ahogy a gyökérkefére hajolva a kőhöz nyomja a sörtéket.

Mi lett volna, ha?

Mi lett volna, ha nem hagyják el? Ha nem teszi ki egy sikátorba az anyja és az apja, akiket sosem ismerhetett meg. Mert bedobták az út menti árokba, mint egy darab romlott húst. Mint a szemetet.

Mi lett volna, ha nem kerül el ide?

Ha nem itt nő fel?

Ha nem csak egy cseléd. Fogva tartott rab.

Mi lett volna, ha őt is szeretik? Ha gondját viselik? Taníttatják. Ha esélyt kap, hogy valami jót kezdjen az életével…

Meglepve látja, hogy könnycseppek pettyezik a követ, ahol éppen dolgozik. Szipogni kezd, és megtörli a szemét annak a seszínű ingnek az ujjával, amelyet százszor is viselt kétszer annyi nap alatt. Benre pillant, aki csendesen dolgozik, és nem néz vissza rá. Több esze van annál.

– Jól vagy? – kérdezi Timothy. – M-M-M-M-Miért…

– Dugulj el – mordul rá David, nem akarja hallani, milyen kérdést próbál még kinyögni a kölyök. Fintorogva, gépiesen mozgatja a gyökérkefét, csak egyetlen gondolat jár a fejében a sörték erre-arra siklása közben, ahogy a kefe ritmikusan újra meg újra végigkaristol a kemény, hideg kőlapokon:

Mi lett volna, ha… Mi lett volna, ha… Mi lett volna, ha…

4

Andrew atya mélyen beszippantja a hideg, szénaillatú reggeli levegőt, aztán kiereszti a tüdejéből. Jó nap ígérkezik. Egy gyönyörű, istenáldotta nap.

Az atya figyeli, ahogy Peter a fiúk fennmaradó részével a földek felé ballag. Látja, hogy mond néhány szót Basilnek, és kedélyesen megböki a könyökével. Látja a mosoly ritka szikráját a beteges fiúcska arcán. Andrew atya azt is észreveszi, mennyivel idősebbnek tűnik Peter a többieknél a csapatban, kész felnőtt. Elégedettség tölti el, amiért sikerült meggyőznie a fiút, hogy kövesse példáját, és álljon papnak maga is, és azt a titkos vágyat dédelgeti magában, hogy Peter az árvaházban marad, de nem mint árva, hanem papként. Hogy apjuk helyett apja legyen ezeknek a szegény, nyomorult gyerekeknek, akik sebzetten, elfeledve, kihasználva, sorsukra hagyva érkeznek ide hozzájuk.

Andrew atya ugyanakkor tudja, hogy Peter papi hivatás felé vezető útját két akadály is eltorlaszolja. Az egyik a fiú makacssága, amiről úgy gondolja, visszanyesegethető, és még akár jó irányba is terelhető.

A másik Grace Hill.

Egy sokkal nagyobb probléma.

Viszont mindent egybevetve Andrew atya azzal is ugyanolyan elégedett volna, ha Peterből földműves gazda válik, ha igazából abban leli meg a boldogságát. És arról is gondoskodni fog, hogy a fiú az összes lehetőséget fontolóra vehesse a jövőjét illetően, azután pedig saját maga hozza meg a döntést. Az ember nem kényszeríthető áldozathozatalra. Önszántából kell választania.

A nevetgélő, lökdösődő fiúk a kapuhoz érnek. Andrew atya csatlakozik hozzájuk, ahogy kisorjáznak rajta, fiatal lábaikkal a keskeny, poros gyalogutat tiporva a hatalmas veteményeskert felé. Az atya besorol Peter mellé, halkra fogja a hangját.

– Derék dolog volt, amit tettél, Peter. De a helyedben csínján bánnék Johnson testvérrel. Tudod, meglehetősen tarka előélete van.

Peter vállat von, ahogy az összes tinédzser tenné, leszegi a fejét, visszafogott lázadásként a korholás ellen.

– Gondolom.

– De most már térjünk át a fontos dolgokra. Mondd csak, felkészültél a mai órára? Tanulmányoztad a latin szöveget, amit kijelöltem neked? – Andrew atya könnyed hangvételben beszél, nem akar nyomást gyakorolni a fiúra. Kényes időszak ez Peter számára, és a következő néhány nap küzdelemmel telik majd: a fiú emberi vágyai és Isten akarata tusakodnak egymással. Andrew atyának eszébe jut a kiruccanás, amelyet kettejük számára tervez, de egyelőre nem hozza szóba. Nem szándékozik megkönnyíteni a fiú döntését, és ez így is van rendjén. Annak idején vele is így volt. Minél keményebben küzdesz azért, hogy a választásod szerinti út mellett kötelezd el magad, annál inkább sajátodnak érzed a döntést.

– Remek pap válik majd belőled, Peter. Nincs félnivalód.

Peter nem válaszol. Végül, néhány csosszanó lépés után megszólal:

– Nem tudom, atyám.

Andrew atya elfintorodik.

– Mi a baj? Mondd el, mi nyugtalanít. Ez teljesen normális.

Peter elvörösödik, jobbra is néz, balra is, mindenhová, csak az atyára nem. Mintha csapdába esett volna, és a kiutat keresné.

– Őszintén? A hitem erőssége miatt aggódom.

Andrew atya kivár, amíg a mondat ott lebeg közöttük. Pontosan tudja, mivel küzd a fiú, de gondosan meg akarja válogatni a szavait.

– Kételyeid vannak.

Peter bólint, a tekintete a gyalogút földjét fürkészi.

– Van-e közük ezeknek a kételyeknek egy bizonyos ifjú hölgyhöz? – Andrew atya nem várja meg, hogy Peter elismerje vagy cáfolja a feltételezést, tovább üti a vasat. – Természetesen papként nem lehetsz bizalmas viszonyban egy nővel. És mint tudod, a papok nem házasodhatnak. Azonkívül, nos, házasság előtt sem hálhatsz nővel. Merthogy az bűn.

Peter odébb rúg egy követ, elnéz a szántóföld fölött a kelő nap irányába. – Gondolom, Isten az összes kiskaput bezárta, nem igaz?

Andrew atya felnevet, képtelen visszafogni magát.

– Igen, én is úgy gondolom. Gyermekem, téged hallgatva időnként azt hiszem, hogy a szentéletűséghez vezető első lépés igazából nem is lehet más, csak az irónia. – Könnyű kézzel karon fogja Petert, hogy álljanak meg, körbepillant, hogy a többi fiú hallótávolságon kívül van-e. – A papi hivatás nem való mindenkinek, Peter. A döntést neked kell meghoznod. Ugyanakkor arra kérlek, vedd fontolóra, ki vagy, és hogy miféle ember akarsz lenni ezen a világon.

Peter most először a szemébe néz.

– Olyan akarok lenni, mint te. Az egyetlen… – Az ég felé pillant, aztán vissza Andrew atyára. – Az egyetlen jó ember vagy, akit valaha ismertem. Viszont amikor Grace-t meglátom…

– Semmi baj. Csak őszintén.

– Amikor Grace-t meglátom… időnként tisztátalan gondolataim támadnak.

Most Andrew atya az, aki elfordítja a tekintetét. Az utóbbi öt évben nem volt mindig könnyű dolga, hogy ne csak lelkiatyaként, de hús-vér apafiguraként is jelen legyen Peter életében. Nincs tapasztalata, nem tudja, hogyan kell átkalauzolni egy fiút a felnőttkorba, ahogy egy szülő tenné, a szexualitás kitárgyalása pedig bizonyosan nem az ő tiszte. De Isten mindenkit cipelni való teherrel lát el, és ő sem fog hátat fordítani a fiúnak. A legkönnyebb és a leghelyesebb út, ezt tudja, az őszinteség.

– Tizenhat éves vagy, Peter. Ha máshogy gondolkodnál, az nem is volna… természetes. Emberek vagyunk mindannyian. Igen, még a papok is. Nézd, el kell döntened, melyik élet fontosabb számodra. Ez az élet, a testi lét, ami egy szemvillanás alatt lezajlik, vagy az örök életed Istennel. – A fiú bólint, láthatóan nem jutott dűlőre. Andrew atya gyengéden vállon fogja. – Peter, van egy igazság, amivel tisztában kell lenned. Nézz rám, kérlek.

Peter engedelmeskedik, fiatal arcán a döntésképtelenség grimasza. Körülöttük a melengető napfény belobbantja a csípős szélben lengedező magas fűszálak csúcsát. A szürke égbolt mostanra kékes árnyalatot öltött.

– Ha képes vagy feláldozni ezt az életet azért a másikért, több élvezetben lesz részed, mint amennyit elképzelni módodban áll. Olyan élvezetben, amely az örökkévalóságig tart majd.

Peter a porba rúg a cipőjével maga előtt, a szeme lesütve.

– Erről az életről nem volna túl nagy áldozat lemondani.

Andrew atya a fiú felé fordul, és továbbindulnak.

– Az összes élet hatalmas ajándék – mondja. – Nem azért, amit kapunk tőle, hanem azért, amit a jóvoltából másoknak adhatunk.

Csendben lépdelnek, amíg oda nem érnek a veteményekhez. A többi fiú máris megy a dolgára, mindenki érti a feladatát. A talaj roppanós-dermedt a hidegtől.

Peter belevágja az ásót a földbe, végighordozza tekintetét a többi gyereken, figyeli, hogyan dolgoznak.

– Atyám – szólal meg, a hangja egyszerre játékos és sürgető. – Grace is ott lesz a mennyekben? Mármint az örökkévalóságban együtt lehetünk majd? Tudod, ha már a földön nem is?

Andrew atya fújtat, a kezét összedörzsölve próbál melegedni, remélve, hogy Peter nem veszi észre derűs megrökönyödését.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha a finom részletek taglalását meghagyjuk egy másik alkalomra, fiam.

5

Mivel a fiúk hálóterme jóval újabb, mint az eredeti épület, amely annak idején a kápolnából, az étkezdéből és a külön hálószobákból állt (egy maroknyi volt csak, a papoknak), a toldalék különös hangulatot kelt, mintha utólag gondolták volna oda a tervezők.

Az eredeti építmény utazó hittérítők alkalmi otthonául, illetve papneveldeként szolgált. Sanyarúbb időkben aztán a Szent Vincéből fiúárvaházat csináltak: az egyház a saját bevételeiből ráépített az étkezdére egy emeletet. Itt kapott helyet egy jókora mosdóterem, saját vízszivattyúval, hosszú vályúkkal, kézmosáshoz és fém fürdőkádakkal, amelyek a csővezetékükön át a veteményeskertre ürültek. Kialakítottak még három helyiséget, melyek jelenleg osztálytermekként működnek, egy hatalmas ruhaszobát és egy raktárat. Maga a hálóterem, ahol a fiúk alszanak, és idejük nagy részét töltik, ennek az újragondolt épületnek a déli végénél épült meg. A széles, hosszú terem harminckét gyerek befogadására alkalmas, és jelen pillanatban teljes kihasználtsággal működik. A toldalék fölött keskeny kúszótér nyúlik végig, amely alapvetően azért épült, hogy nyáron elvezesse a hőt, a hosszú, zord telek alatt pedig segítsen bent tartani. A kúszótér az előcsarnoknál észrevehetetlen átmenettel becsatlakozik a korábban létesült, tágasabb, már raktározásra is alkalmas padlástérbe, amely közvetlenül a papok szobái fölött helyezkedik el az északi oldalon.

A ráépítés befejezéseként széles lépcső készült az új felső szint megközelítéséhez, vaskos tölgyfa korlátoszlopokkal, és a feljáró tetejénél egy konzolos alátámasztású erkéllyel, amelyről az épület bejáratára és a széles, kőpadlós előcsarnokra látni.

A munkálatok befejezése óta eltelt két évtizedben a Szent Vince több száz fiú ellátásáról gondoskodott, minek következtében jelentősen megnőtt az egyháztól kapott éves támogatásának összege.

Amikor arra a rengeteg lélekre gondolok, akik megtöltötték ezeket a termeket és folyosókat, olyan érzésem támad, mintha valami nagyobbnak a része volnék – valami többnek, mint csupán az a gyereksereg, amely az érkezésem óta megfordult itt. Annak az ezer léleknek a közösségére gondolok, akik a fiúk távozása után is itt lődörögnek, bár az is lehet, hogy a Szent Vince éppenséggel az a hely, ahová az árva lelkek visszatérnek. Világítótorony a nagyvárosokon és birtokokon és nyílt tájakon áthaladó kóbor lelkeknek, akik újra visszatalálnak erre a helyre, az otthonba, amelyet a leginkább magukénak éreznek.

Ami egy purgatórium.

Igen, teljesen könnyű valamiféle gyülekezőhelyként elképzelni az árvaházat, ahol az összes egykori árva lélek ődöng, árnyszerűen és ellenségesen, várva, hogy a túlvilágra szólítsák, vagy hátrahagyják mindörökre.

Miközben vizet szivattyúzok a mosdótermi vályúba, a többiek pedig lesikálják magukról a délelőtti munkavégzéstől az ujjaikra és a körmeik alá tapadt piszkot, erre a sok-sok elveszett lélekre gondolok. Szinte érzem, ahogy az elevenek köré nyomakodnak, sóvárogva az érintést, a melegséget. De ez most a mi időnk, és miközben elképzelem, ahogy ez a kétkezi munkától megfestett sok víz visszaáramlik a veteményeskerti növényeinkbe, a verejték, a föld és az energia újrahasznosulását, körbepillantok ezeken a fiúkon – ezeken a gyerekeken –, a toldaléképület lakóin. Végigpásztázom kis arcukat, törékeny testüket, tiszta, húsburokba zárt lelküket. Most mi vagyunk a Szent Vince lakói. Mi vagyunk életet adó vére, energiája. Mi szentesítjük, mi működtetjük ezt a börtönt, a nyughatatlan lelkek börtönét. Mi vagyunk azok, akik megművelik a földet, akik tisztán és működőképesen tartják az épületet, akik gyönyörűséggel és gyötrelemmel fűszerezik meg azt a növekedési folyamatot, amely ugyanolyan jól tetten érhető a cseperedő gyerekek testi fejlődésében, mint az ég felé nyújtózó veteményben a földeken.

Kíváncsi volnék, vajon nélkülünk a lődörgő lelkek szabadon távozhatnának, avagy inkább elkárhoznának.

– Peter! Erősebben pumpálj!

Félreteszem tűnődő gondolataimat, és megkettőzöm erőfeszítéseimet, hogy áramoljon a víz a csapok felé, ahol szappanos kezek sorakoznak az öblítésre. Bármennyire várják az ebédet – bármilyen éhesek vagyunk mindannyian –, azt is tudják, milyen fontos, hogy tiszta legyen a kezük. Hogy átmenjenek a szemlén.

A szivattyú karjának nyomkodása közben fogok egy összetöpörödött szappankockát, és én is megmosom a kezemet, gondosan eltávolítva a piszkot a körmöm alól, a tenyeremről. Eddig mindössze egyszer buktam el a szemlén, sok évvel ezelőtt, de a kellemetlen emlék, hogy aztán egész nap üres gyomorral maradtam, folyamatosan arra késztet, hogy soha többé ne engedjem megtörténni a dolgot.

A fiúk hamarosan kiszállingóznak a teremből, és az ebédlő felé indulnak a folyosón. Futó pillantást vetek a hálóterem kitárt ajtaja felé, de nem látok senkit odabent. Az összes fiúnak meg kell lennie.

Nem tanácsos elkésni.

Lesietek a lépcsőn és át az előcsarnokon, el a kápolna bejárata és a papok szobáihoz vezető folyosó torkolata előtt, aztán be az étkezde szélesre tárt kétszárnyú ajtaján.

Hat egyforma hosszúságú asztal tölti meg a termet, két takaros sorba rendezve. Mindegyiknél öt fiú ül, kivéve kettőt a terem végében, azoknál hat-hat. A hatos asztalokhoz senki nem vágyik, mert az ételből ugyanannyi jár asztalonként, úgyhogy ott kisebb adag jut minden fiúnak. Sok civakodásnak kellett véget vetnem, amikor egy-egy késve érkező gyerek hatodikként helyet próbál találni magának, a többiek pedig sérelmezik, hogy ezzel az ő szájuktól vonja el a falatot.

Bár nincs megszabott ülésrend, csak ritkán változik, hogy ki hol foglal helyet. Az árvaházban természetes módon alakulnak ki csoportok, még ha a fiúk folyamatosan cserélődnek is, mint ahogy annak tanúi vagyunk. Barátságok jönnek létre, a hasonló személyiségek csapatba verődnek egymással. Legidősebb és legrégebb óta lelenckedő fiúkként egyedül David és én szoktuk váltogatni a helyünket, mindig oda telepedve le, ahová akarunk, odébb költöztetve egy-egy kisebb fiút, ha szükséges. Amolyan teremfelügyelő-szerűségek vagyunk. David természetesen sosem ismerné el, hogy bármiféle vezető szerepben van, ugyanakkor egyikünk se akarja azt látni, hogy egy gyereket megbüntetnek. Fegyelmezésből túlságosan is sok volt az évek folyamán. Az ember elémelyedik, ha csak belegondol.

Ma én lépek utolsóként a terembe. Az összes fiú áll, háttal az asztaluknak, miközben két konyhai kisegítőnk kenyérrel megrakott tálcákat, szaftban tocsogó húst és vizeskancsókat hord ki (a tejet kizárólag vacsorára tartogatják). Mindenki csuklóig felhúzta a ruhaujját. Mindenki teljesen kinyújtja a karját, ezért könnyen előfordulhat, hogy az egyik fiú ujjai hozzásúrlódnak a szomszéd asztalnál várakozó társa ujjbegyeihez. A fiúk így is maradnak, kitartott karral, a tenyerüket felfelé fordítva, amíg a szemle véget nem ér.

Odamegyek a legközelebbi asztalhoz, megállok az ikrek mellett, akik mindketten mosolyogva néznek rám, feltételezem, örülnek, hogy csatlakoztam hozzájuk az asztaluknál erre az étkezésre. Visszabiccentek nekik, aztán magasra rántom a ruhaujjamat, és kinyújtom a karomat.

Tenyérrel felfelé.

És várok.

Közben magamba fojtok egy sóhajt. Csömöröm van attól, hogy eljátsszam a szerepemet Poole atya egy újabb fárasztó szabályának betartatásában.

Azt veszem észre, hogy Simon egyenesen rám bámul a szomszéd asztaltól. A szemét forgatva méltatlankodik, én pedig visszamosolygok rá, mindketten reméljük, hogy gyorsan túljutunk a macerán, mivel a kemény délelőtti munkálkodástól valamennyien éhesebbek vagyunk a szokásosnál.

A mai szemlét Johnson testvér és Andrew atya végzik. Andrew atya szerencsére azon az oldalán van a teremnek, ahol én is. Johnson a másikon. Johnson jelentőségteljes grimasszal az arcán felém pillant, de nem veszek róla tudomást. A papok a saját, dobogóval megemelt hosszú asztaluknál ülnek az étkezde elejében. Az összes szék előre néz, a gyerekek felé. Poole és White a kezüket az ölükbe ejtve, nyugodtan ülnek, figyelik a szemle lefolyását. Ennivalóval megrakott tányérok és tálak koppannak az asztalra mögöttem, és Finnegan alig hallhatóan felnyög éhségében. Én is ugyanúgy érzek, de próbálok nem gondolni rá. Még nem.

Andrew atya fehér kezek mellett ballag el, néhol még víz csöpög az ujjakról, annyira nedvesek. A fiatal atya mosolyog és bólogat, mond egy-két kedves szót, a futólagosnál is futólagosabb vizsgálatnak vetve alá a felemelt kezeket. A túloldal felé pillantva azt látom, hogy Johnson csuklókat markol meg, kezeket fordít át, körmöket vizsgál meg. Amikor egy fiú leengedi a karját, miután elhaladt mellette, sarkon fordul, és mély hangon morog valamit, amitől a fiú karja reszketegen újra felemelkedik.

Andrew atya befejezi körét, és az asztalfőhöz indul. Johnson még mindig egy asztallal odébb álldogál, néhány lépésre csak, lerí róla a csalódottság. Mindannyian alig várjuk, hogy megehessük végre az ételt, aminek egyelőre csak az illatát érezzük, és a gyomrom hangos korgásba kezd, ahogy elképzelem a hátam mögött az asztalt a kenyeres tálcákkal és a kihűlő pörkölttel. Johnsonon tartom türelmetlen fél szememet, miközben elólálkodik az utolsó fiú mellett, megkerüli az asztalukat, és végre visszaindul az étkezde eleje felé.

Ahogy elhaladna, hirtelen találkozik a tekintetünk, és hűvösen visszanézek rá. Egy pillanattal később valami elvonja rólam a figyelmét.

Éppen felsóhajtanék megkönnyebbülésemben, amikor megtorpan.

Lecövekel Simon előtt, akinek még mindig ki van nyújtva a karja. Az arckifejezését nem látom, mert hatalmas hátát felém fordítva áll, de viszonylag jól hallom, hogy mit mond.

– Mocskos a kezed.

– Micsoda? – értetlenkedik Simon, nekem pedig megvonaglik az arcom. – Dehogyis! Johnson testvér, honnan…

– Feleselsz velem, fiú? – Johnson eléggé hangosan beszél, hogy a teljes ebédlő figyelme rá és Simonra irányuljon.

Kérlek, ne beszélj vissza többet, kérlek… fohászkodom, a Simon iránti aggodalom és – őszintén szólva – saját mardosó éhségem miatt is.

– Nem, uram – motyogja Simon csüggedten.

– Akkor eredj, és mosd meg. De igyekezz.

Simon futásnak ered az asztaltól, végigiramodik a hátsó fal mentén, és ki a kétszárnyú ajtón. Elképzelem, ahogy lélekszakadva rohan a mosdóterem felé. Mert ugyanúgy tudja, mint bárki más, hogy a többiek nem fogják megvárni. Az ennivaló túlságosan becses, és bennünket itt éheztetnek. Víz és keksz reggel, pörkölt vagy leves ebédre, és egy könnyű vacsora, ahol megosztozunk néhány kancsó tejen. Ínséges időkben rosszabb is tud lenni. Sokkal rosszabb. Ami azt illeti, a fiúk – engem is beleértve – bármit magukba tömnek, amit lehet, amikor csak lehet. A jóság elfelejtődik arra az időre, amíg éhes vagy, utána pedig befészkeli magát a bűntudat a gyomrodba a hús és a kenyér mellé.

Hozzá lehet szokni.

Johnson megfordul, hogy a távozó Simon után pillantson. Miközben így tesz, megint elkapja a tekintetemet. Gunyoros vigyorra húzódik az ajka.

– Meg is vagyunk, atyám – ereszti ki hangját a termen át, Poole atya pedig jóváhagyón felemeli a kezét. A fiúk a jelzésre leengedik a karjukat, és mellkasukra szegik az állukat. Poole atya rövid áldást mond. Amikor az „ámen” szó elhagyja az ajkát, a fiúk csendesen és szorgosan munkához látnak.

Gyorsan leülök, és belekezdek az étel tálcáról tányérra való átpakolásába. Byron – miközben ő is szed magának – ugratni kezdi Basilt, aki mindig elmond néhány külön fohászt, miután a tányérját összekészítette. Imponáló tulajdonság.

– Kihez imádkozol mindig, Bas?

– Anyám azt mondta, mindig imádkozzak a szentekhez – feleli a fiú. A többiek étellel teli szájjal nevetnek, de Basil csak vállat von, és magába töm egy falat pörköltszaftos kenyeret.

Byron felemeli a fejét, és rám kacsint, zsírtól csillog az ajka.

– Micsoda? Az összeshez? Több ezer van belőlük.

– Nem – mondja Basil. – Csak azokhoz, akik számítanak.

A halk szavú Terrence ráharap a csalira.

– Azok kik volnának?

Basil mosolya szélesebbre húzódik. Örömmel tölt el a látvány.

– Hát az angolok, természetesen!

Az ikrek nevetésben törnek ki, ahogy Byron is, ami nála ritkaság.

Jóindulatúan mosolygok, és gyorsan megrakom a tányéromat.

* * *

Nem telt el néhány percnél több, amikor Simon visszafut a terembe, fújtatva megérkezik az asztalához. Hátrafordulok, és figyelem, ahogy ernyedt arccal leül, szemügyre veszi az üres tálcákat, a többi fiú tele tányérait. Egyikük se néz rá. Egyikük se szólal meg.

Visszafordulok az ételemhez. Az éhség vadállatként tombol a hasamban, foggal-körömmel igyekszik szabadulni, addig harapdálja-rágja a bensőmet, amíg meg nem etetem azzal, amit akar. Nem hagy fel a gyötrésemmel, amíg ki nem elégítem a vágyait. Szenvedéseim közepette – és szégyenemre – úgy ürül ki belőlem a nagylelkűség, ahogy a csészéből kiöntött víz.