Végül... a végtelen

Demeter Attila

Tags:

akció, felszabadulás, fiatalok, ifjúság, szerelem, forradalom, szabadságharc, harc, kaland, öröm, bánat, romantika, sci-fi

akcióttt felszabadulásttt fiatalokttt ifjúságttt szerelemttt forradalomttt szabadságharcttt harcttt kalandttt örömttt bánatttt romantikattt sci-fittt

Az érettségi előtt álló Mariann; és az öccse kételkednek mindenben, még abban is, amit a saját szemükkel látnak.

Mariann már rájött, hogy akad különbség közte és a többi ember között, mégsem értékeli túl magát, hiszen nem varázsló – pedig jó lenne. Erik, a kilencedikes fiútestvér viszont dagad az önbizalomtól.

Minden oroszok fáraója, Második Kulikov gondoskodik arról, hogy Lagin, a fogoly ne szökhessen meg. A megfelelően kemény elbánás miatt a fáraó a lányát küldi a tartományi székhelyre, és Lajna hercegnő sok munkát ad a korbácsot Ízisz és Ozírisz nevében csattogtató pribékeknek. A börtönből, ahol a fiatal fegyverkovács raboskodik, egyetlen út vezet kifelé, azt hatalmas pallossal felfegyverzett alabárdosok őrzik. Más kijárat nincs…

…vagy mégis?

A testvérpár áthág néhány szabályt, és felforgatják maguk körül a világot.

Bár a történet sci-fi, a megértéséhez nem szükséges műszaki diploma, lányoknak, fiúknak, fiatal olvasóknak szánt szórakoztató, kissé romantikus olvasmány.

Végül… a végtelen

Demeter Attila

2022

Második kiadás 2026

ISBN: 9789631274240

Minden jog fenntartva

Első fejezet – Sötét csábítás

– 1 –

Mariann hazafelé menet azon töprengett, mire gondoljon a jelenségről, amelyet frissen elfoglalt lakásukban tapasztalt. Lehet az jó is, meg rossz is, hogy ezúttal közelről láthatja azt, amivel addig kizárólag elérhetetlen helyeken találkozott. A korábban, kisgyerekként itt-ott felsejlő látványhoz, ha kelletlenül is, de már hozzászokott. Most, tizennyolc évesen, ha néhol felbukkant előtte a sötét, téglalap alakú folt, nyugalommal nézte, és a látvány tulajdonképpen semmiféle érzelmet sem váltott ki belőle. Az ember azzal sem foglalkozik különösebben, ha az égen átvonul egy jelentéktelen felhő. A csak általa látható sötét foltok időnként ugyanúgy megjelennek előtte, mint tavasszal a rügyek a fákon, vagy télen a jégcsap az eresz alján. Egy ideig látjuk, aztán megszokjuk. Aggodalom nélkül bámuljuk a villanyoszlopokat, reklámtáblákat, hát indulatok nélkül vette tudomásul, az előtte félévente vagy ritkábban felbukkanó téglalap alakú, fekete objektumot. Csakhogy az új lakásba költözéssel véget ért a viszonylag érdektelennek mondható találkozás. Mostantól nem félévente, hanem naponta lát majd egy ilyen sötét téglalapot.

A foltok miatt, eddig főképp Vera, az anyja dühöngött, valahányszor Mariann a jelenségről faggatta. Egy ideje ezért kerülte a témát, és Vera is hallgatott róla. A lány biztosra vette, rajta kívül továbbra sem látja senki a jelenséget, így most Grétivel, új barátnőjével nyugodtan viharzott el öccse, Erik szobája előtt a saját odúja felé. Nyugalmát csak kevéssé ingatta meg a csaknem száz százalékos valószínűség, még mindig ott sötétlik a fal előtt lebegő paca. A bizonyosra vehető lehetőség a korábbi tapasztalatok miatt nem izgatta különösebben, hiszen Gréti várhatóan semmi érdekeset sem lát majd a két ablak között.

Mariann fürgén tovább terelte a lányt az öccse birodalma előtt, a hosszú, folyósszerű előszobában. Erik ajtaja mögül hangos zene szűrődött ki. A lány futólag gondolt rá, kérhetné féltestvérét, halkítsa le a lármát, de lemondott az alkalmi perpatvarról. Igaz, a fiú pár kattintással átállíthatná a hangsugárzókat, csakhogy Eriket a hanyagság helyett a közösségtudat vezérelte – műsort ad neki és a vendégnek. Rontsa el az örömét? Amúgy is becsukódik mögöttük a saját ajtaja, és kívül kerülnek a hangorkánból.

– Gyere! – Mariann beljebb invitálta újonnan megismert osztálytársát. – Nálam csend lesz – nyugtatta meg.

– Mindig ilyen zajos a tesód?

– Gyakran. Azt képzeli, szórakoztat, ha mindenféle ezeréves slágert ordíttat.

Magukra csukták az ajtót, és kívül rekesztették a lármát.

Mariann óvatosan a folt felé pislantott. Tegnapelőtt, a beköltözéskor meglepte az ablak melletti látvány, és a jelenség azóta, mint a lyukas fog arra késztette, hogy állandóan foglalkozzék vele. Bár eddig sem félt ettől a feketeségtől, a kíváncsiság néha böködte az oldalát. Ritkán ugyan, de merengett a kérdésen, mégis mi lehet az, amit rajta kívül senki sem lát, viszont az anyja balhézik vele, ha megemlíti. A mai délutánt azonban alkalmatlannak tartotta a tudásvágy kielégítésére. Bízott a korábbi tapasztalatban, Gréti körbenéz a helyiségben, és leginkább felfordulás bántja a szemét.

A folt pedig...

…izgalmas lenne, ha látná, de talán úgy a jobb, ha nem veszi észre.

Gyorsan átdobálta a fotelben terpeszkedő divatos sálakat, pulóvereket az asztalra, és közben óhatatlanul a hátát mutatta a titokzatos dolognak.

– Ülj ide! – kínálta a felszabadult helyet Grétinek. – Még nagy a rendetlenség.

– No, hallod! Két nappal a költözés után ez természetes.

A vendég óvatosan beljebb lépett. A padlón szerteszét heverő dobozokban temérdek holmi akadályozta a járást, a fotel megközelítése felért egy kisebb kalandtúrával. Az ülőgarnitúrára húzott védőfóliát tapintatosan, feltűnés nélkül a háta mögé gyűrte, majd vigyázva leereszkedett a puha ülőhelyre, és végül baj nélkül elhelyezkedett.

Mariann elállta a látószöget, kerülte a kellemetlen magyarázkodást a folt mibenlétét illetően, noha változatlanul gyanította, Gréti valóban nem látja a sötétséget a szoba fala előtt.

– Bocsi, még csak a heverőről szedtem le a költözéshez ráhúzott takarót! – Zavartan rángatta a barátnője mögül a vékony nejlont. Szétnézett, hová dobhatná, és a fekhely lábánál megtalálta a szemétgyűjtő zsákot.

– Jó kis kecó! – dicsérte Gréti a szobát, és felmérte a berendezést. A feldúlt helyiségben nagy jóindulat kellett az elismerő mondathoz.

– Ide akaszthatnál egy képet! – Felugrott a csekély küzdelem árán birtokba vett fotelből, a szekrény mellett tornyosuló állólámpák, függönytartók és más kiegészítők közül felkapott egy keretet.

Mariann rémülten mentett meg egy családi portrét a bajtól, mert barátnője hirtelen mozdulata nyomán csaknem rádőlt a fotóra egy virágállvány.

Gréti az egyik népszerű mesefilm háromdimenziós plakátját tartotta a kezében. A rafinált technikával készített grafikán a boszorkány seprűjének nyele minden pillantásnál követte a képet bámuló ember tekintetét.

– Ez pont jó lesz az ablak mellé. – Magasba emelte a képet a benne ficánkoló, gonosztekintetű banyával, és az említett faldarabhoz lépett.

Mariannban meghűlt a vér. Gréti könnyedén, mintha a folt ott sem lenne, a falhoz lépett, és a frissen meszelt vakolatra tapasztotta a keretbe rögzített plakátot.

Mariannt egy pillanatra meglegyintette az aggodalom, rosszat sejtett. Eddig ilyet nem érzett, most újdonságként tapasztalta a lelkében tanyát verő kellemetlen előjelet. A sugallat csak közvetve kapcsolódott a folthoz, de makacsul fel-felötlött gondolataiban. Mintha a jövőt látná, katasztrófákat és tragédiákat érzett. Behunyta szemét, és váratlanul borzasztóan nagy, az egész világot átformáló kataklizma rémképét látta. Idegesítette a rossz előérzet, nagy hévvel nyomta el magában a balsejtelmet.

– Van szöged meg kalapácsod? – Gréti hangja egykedvűen csengett, őt nem zavarták kínos intuíciók.

– Persze – Mariann zavarában forgolódva kereste a szerszámos dobozt, végül félig a heverő alá rúgva megtalálta.

– Beütöd a szöget? – kérdezte a barátnőjétől, és óvatosan, a foltot nagy ívben elkerülve a lány mellé lépett.

Mariann két napja már megtapasztalta, hogy a jelenség nem a falon sötétlik, hanem pár centivel előtte. Délután, amikor először meglátta, kipróbálta. Megérinteni nem merte, a tenyerét csúsztatta végig a falon, és ujjai gond nélkül siklottak be a sötét valami mögé. Amikor erről meggyőződött, elkapta a kezét a faltól, és mozgás közben önkéntelenül áthatolt a pacán. Nagyon megijedt, számított rá, hogy a sötétség tesz vele valamit, megrázza, akárcsak egy szabadon lógó villanyvezeték, vagy netán utánakap, mintha megharapná. Semmi rémítő sem történt, parányi bizsergést érzett csupán.

Most óvatos, feltűnésmentes mozdulattal kikerülte a feketeséget, úgy nyújtotta a kalapácsot a barátnőjének.

– Jó lesz itt? – mutatta Gréti a szög helyét, és hogy látható legyen, hová tenné a képet, hátrált fél lépést. Ujja hegyével a falat támasztotta, cipője két arasszal hátrább taposta a szőnyegpadlót. Görbe testtartása ostoba látványt mutatna, ha minden ok nélkül dőlne így a falnak. Miközben hátralépett, bő ráncokba szedett szoknyája a foltot verdeste. Néha elmerült benne, néha mögé került, néha előtte lengedezett.

Mariann csodálkozva figyelte a különös jelenetet.

Világos, hogy Gréti előtt észrevétlenül marad az a valami – gondolta –, de az csakugyan különös, hogy azt sem érzi, ha megérinti vagy átlép rajta.

A dekoráció gyorsan és baj nélkül a helyére került, csakhogy míg Mariann óvatosan kerülgette a különleges látványt, Gréti hanyagul mozgott rajta keresztül. Mariann agyán átfutott, vehetné magának a bátorságot, és ő is nekitámaszkodhatna a falnak a két ablak között, de egyelőre nem vállalta a kockázatot.

Még majdnem egy óráig pakoltak. Gréti élvezettel ismerkedett az osztályukba frissen érkezett új lány göceivel, cipőivel, egyéb holmijával, és Mariann szívesen mutatott meg mindent a ruhatárából vagy a pipereeszközeiből. Közben vigyázott, ne látszódjék leereszkedőnek vagy barátságtalannak. Hálátlan dolog a fővárosból megérkezni egy kisvárosba, a Mátra vidékére, és örült padtársa barátságos támogatásának, az első napon megajánlott bizalomnak.

– Nagyszerű, hogy eljöttél, és segítettél a rakodásban – nyugtázta Gréti szívességét a munka befejezésekor. – Nagyon elveszettnek éreztem magam tegnap este. Mindent beterítettek a dobozok meg a zacskók. Megrémültem a gondolattól, hogy napokig küzdhetek a sok cuccal, míg végre rend lesz a szobámban.

– Szólj bármikor, ha segíthetek! – Gréti összecsapta a kezét, és szétnézett az otthonosabbá vált falak között. – Meglátod, jól érzed magad itt – bíztatta a barátnőjét. – A suli klassz hely, a pasik jó fejek, és a csajok között sok barátnőt találhatsz.

Mariann tekintete a foltra tévedt, és kételyei támadtak a ráváró érzések miatt, a gondokat azonban megtartotta magának. Barátnőket örömmel keres majd, alkalomadtán a pasikat is felméri, a fal előtt sötétlő paca azonban elbizonytalanította. Várhatnak rá nehéz próbák az iskolán kívül, és azok talán súlyosabbak lesznek a közelgő érettséginél.

– Megyek – mondta Gréti. – Estére randit beszéltem meg, és addigra végezni szeretnék a tanulással.

– Az a jóképű, barna? – nézett rá kíváncsi pillantással Mariann.

A kérdéstől Gréti tekintete felcsillant.

– A szeme is barna. Észrevetted?

Marian bólintott.

– Szerencsés vagy – válaszolt minden irigység nélkül.

Gréti a vállára kanyarította a táskáját, indulni készült.

– Kikísérlek – nyitotta az ajtót Mariann.

Az előszobába lépve ismét megcsapta őket az Erik szobájából áradó hangos zene. Valami fegyverkovácsról énekelt egy férfi. A háttérben csilingelő hangok, mintha az angyalok karát idéznék.

– Ezt a régiséget kedveli az öcséd?

Mariann lazán legyintett.

– Fura az ízlése – ismerte el. – Amikor velem volt várandós az anyám, még nem kezdődött el a Nagy Háború, de a szomszédban már hullottak a bombák… meg az emberek. Aztán, amikor Eriket hordta, már füstölt körülöttünk a világ. Anyám rettegett, hogy születendő fiát háborúba vihetik majd a nagyhatalmak kívánsága szerint. Erről nincsenek emlékeim, mert előttem, a kisgyerek előtt nem aggodalmaskodott, de később beszámolt erről ő is meg a nagyi is.

Gréti bólogatott.

– Szerencsére kimaradtunk a világégésből – mondta.

– Anyám ennek ellenére elérzékenyül ettől a daltól. Szerinte, már akkor is fél évszázados múlt csengett ki belőle, de a durva harcok miatt időszerűnek tartotta a terhessége alatt.

Mariann kívülről tudta a szöveget, az énekessel együtt dúdolt.

Tél fut az éjen át, nyílik a jégvirág,

Új bölcsőben sírdogál egy élet

Apja emeli föl, ebből a gyerekből

Fegyverkovács lesz, ha addig élek

Így is lett, bizony, de szólt egy szép napon

Ne csináljunk soha többé fegyvert

Nem lesz háború, könnyes, szomorú

Boldognak látok majd minden embert.

(Adamis Anna: Ballada a fegyverkovács fiáról.

Előadó Omega 1970)

– Erik szereti ezt a múzeumi darabot – magyarázta barátnőjének Mariann.

– Biztosan a tartalma tetszik neki – vélekedett Gréti.

Kiértek a kertkapuhoz. A Bornemissza utca túlsó oldalán, a szemközti telekre még nem építettek házat, a gyéren nőtt fák csak részben takarták el a közeli szőlőhegyek sárguló oldalát és a Mátra kékes színű csúcsait. A szemből érkező enyhe szellő, a telken lekaszált száradó gaz és fű páráját sodorta feléjük. Az addig nagyvárosban élő Mariann kedvtelve kóstolgatta a korábbi életében ritkán érzett illatokat.

– Holnap – intett búcsút Gréti.

– Holnap – viszonozta Mariann, és a bezárt kapu mögött megvárta, míg a barátnője eltűnik a kereszteződésben.

– 2 –

Lajna, minden oroszok fáraójának lánya dühösen villogtatta a kormányzóra sötét tekintetét.

– Hihetetlen, hogy a ti helybéli nagymesteretek szembe merészel velünk szállni – toppantott dühösen a lábával.

– Nem nagymester, hercegnő – magyarázkodott Valan kormányzó. – Frissen mesterré vált legény. Pár hete tért vissza kétéves körútjáról, amelyen a közelebb-távolabb dolgozó céhlegények mellett tanulta tovább a városban elsajátított szakmai fogásokat.

– Ismerem a történetét! – csattant fel a hercegnő. – Az érdekel, miért nem tudjátok jobb belátásra bírni.

A trónörökösnő Valan kormányzó előtt megtartotta magának a közelmúlt eseményeinek titkait, elvégre senkire sem tartoznak a fáraó lányának magánügyei. Lagin pár hónappal korábban a fővárosban, az ottani fegyvermester műhelyében vendégeskedett, és nem államügy az, ami a munkán kívül Kewewben történt. A hercegnő akkor még nem sejtette, hogy később a férfinak nemcsak kemény vonású arca és feszes izmai vonzzák majd, hanem a tudása is felkelti érdeklődését. Talán könnyebb dolga lenne, ha figyelme idejében kiterjed az állami teendőkre, de a magánéletét sosem keverte a kormányzás feladataival. Egyébként sem kívánta apja valamennyi gondját magára vállalni. Úgy vélte, Második Kulikov, a fáraó atyuska még eléggé fiatal, ezért ő a szabadidejében nyugodtan kutathatja az élet apró örömeit. Bőven ráér felkészülni a távoli pillanatra, amikor apjától átveszi a hatalom jelképeit, a kampósvégű pásztorbotot, a heqatot, és a korbácsot, a nehahát.

Valan mélyen meghajolt, kerülte a hercegnő pillantását.

– A fiatalember két napja élvezi a kormányzósági börtön vendégszeretetét. Kivégeztessem?

Lajna hercegnő megvetően mérte végig a megalázkodó helytartót.

– A kivégzések rendjét bízd rám! Majd szólok, ha érettnek tartom a karóra a fickót, és akkor azt is megmondom, hány nyársat állítson a hóhér az ablakom alá.

Valan hátán végigfutott a hideg. A történelemben bőségesen találhat példát arra, hogy a fáraó vagy valamelyik családtagja kivégeztet egy kormányzót.

A hercegnő rövid gondolkodás után szólalt meg.

– Hozasd elém az aljas parasztját!

A rabot az agroni vár pincéjének egyik cellájában tartották fogva. A palota földszintjén dolgoztak a kormányzó hivatalnokai, onnan széles márványlépcsőn lehetett feljutni a helytartó lakosztályába. A két felső emeletet elfoglaló szobákba csak azok mehettek fel, akiket az őrség átengedett, az alsó szinten azonban írnokok várták a mindenféle ügyintézésre érkező polgárokat. Valant általában zavarta, hogy az ügyes-bajos dolgokat intéző emberek számára nyitva tartott csarnokon keresztül vezet az út a saját lakrészéhez, ezért amikor a hivatalnokok és a beidézett ügyfelek ki-bejártak az épületbe, az alantasok gyakran kéretlenül vegyülhettek a családtagjaival. Felesége és gyerekei ezekben az órákban az udvar felőli belső lépcsőt használták, és ezt lealázónak tartotta. Alig várta a hercegnő távozásának napját, amikortól végre ismét ő szabályozza majd az irodák rendjét és a polgárok mozgását. Ez nyilván az után következhet be, ha a fogva tartott kovácsmester nyelve megoldódik.

Lajna hercegnőt semmiben sem korlátozta a nyilvánosság, minden oroszok fáraójának lánya, a trónörökös, fiatal kora ellenére nagy tekintélyt harcolt ki magának, és ha megjelent az előcsarnokban, az arra járók mind mozdulatlanná dermedtek, az őrség feszes tisztelegéssel köszöntötte. Elképzelhetetlen megzavarni vonulásában, amikor méltósága tudatában végiglépked az előcsarnokon, a kormányzó által biztosított lakrész felé. A sudár termetű, vakítóan fehérbőrű, határozott léptű lány húsz éves korára a megjelenésével és viselkedésével bebizonyította, méltó utóda lesz az apjának, Második Kulikovnak.

A trónörökös egy hónapja vendégeskedett a kormányzó kastélyában. Korábban két-három hétig tartottak az ehhez hasonló vendégeskedések, most a kovács utáni kutatás, valamint titkainak kifürkészése hosszabbra nyújtotta a hercegnő tartózkodását. Valan egyelőre a reményt is elvesztette arra, hogy rövid idő alatt ismét a sajátjának mondja a kastélyt. Egyre jobban utálta a trónörökös hosszúra nyúló vizitjét.

A hercegnő most morcosan járkált fel s alá a teremben, szép arca feszültségről árulkodott.

– Meddig várjak még? – türelmetlenkedett rövid negyedóra elteltével.

– Bocsásd meg a késlekedést, hercegnő! A foglyot alaposan őrizzük, nehogy megszökjön. Időbe telik, míg a láncait eltávolítjuk.

– Láncok nélkül vezetitek elém? – a kérdés gőgös hangjában csupán érdeklődés csendült, a hercegnő nem ismerte a félelmet. Ki árthatna a trónörökösnek?

– A lábain megmarad a vas, de a faltól el kell oldanunk, ezért iderendeltem az udvari kovácsot. Nem rögzíthetjük egyszerű lakattal a kövekhez a bilincseit, hiszen Lagin mestere a szakmájának. Még eloldozná magát cellája oldalától.

– És hogyan szökne tovább? – kérdezte megvető pillantás kíséretében a hercegnő. – A palotából úgy sem juthat ki.

Valan arca felforrósodott. Olyankor érezte ezt, amikor elönti a méreg. Dicséretre számított az alapos fogva tartásért, helyette dorgálást kapott.

– Rakjunk rá könnyebb vasat?

– Eszetekbe ne jusson! – kiáltott fel Lajna. – Csak hozzátok már!

– Intézkedem – hajolt meg a kormányzó, és fordult kifelé, hogy leteremtse a személyzetet, noha kétségtelenül tudta, az emberei fenntartás nélkül teljesítik a korábban kapott parancsot. Magában azon dühöngött. Lajna tudhatná, mennyi idő szükséges a lánc elvágásához. Azt is elmesélte már neki, hogy amikor a rabot újra vasra verik, hosszú munkába kerül az új összekötő láncszem visszakovácsolása.

– 3 –

A melléklépcső a pincebörtön felé vezető keskeny lépcsősorban folytatódott, ott hozták fel Lagint, a lázadó fegyverkovácsot.

Az irodák között bóklászó helybéliek titokban vetettek egy szánakozó pillantást a zörgő láncokban botladozó emberre. Sejthették, hogy komoly büntetés, hosszú rabság vagy leginkább kivégzés vár a láncra vert ismeretlenre.

A fiatalembert az emeleten belökték a trónteremmé alakított egykori lovagterembe.

A hercegnő kis emelvényre állított, aranyozott trónuson ült merev tartásban. A hatalmas, kongó csarnok közepén tanácskozásra alkalmas hosszú asztal terpeszkedett, körülötte tizenkét, nehéz, párnázott szék várta a tartomány ügyeiről vitatkozó főurakat. A hosszú asztal elé állították fel Lajna számára a díszes trónt. A falak mellett sorakozó tucatnyi üres páncél még nyomasztóbbá tette az amúgy sem vidám helyet. A gondosan fényesített acélruhákat a honvédő sztopér nemesektől zsákmányolták az orosz fáraó katonái, amikor meghódították Szkander Bég leszármazottainak hazáját. A figyelmes szemlélők a páncélok lemezeinek rejtettebb zugaiban vagy a láncingek szemei között apró barna foltokat láthattak, ezek a hős harcosok véréből származtak.

Lagin a nehéz koloncoktól félig bénán lépkedett. Az őr mit sem törődve azzal, ha a korábbi vallatástól meggyötört ember végigvágódik a kövezeten, és estében feltörli a márványt. Kevesellte a rab buzgalmát, alaposan megtaszította a hátát. A fogoly csaknem orra bukott a lendülettől.

Mire a tehetetlenül botladozó, tántorgó ember a trón elé ért, visszanyerte egyensúlyát, és felnézett.

– Te? – tátotta el a száját.

– Térdre! Paraszt! – rivallt rá Lajna.

Az őr, aki belökte a terembe, botjával hátulról a térde hajlatára vágott, ettől Lagin lába megroggyant, és a férfi ismételten elveszítette egyensúlyát. Térde kemény koppanással zuhant a márványpadlóra.

A hercegnő gőgösen várt, míg a fogoly ismét ráemeli a tekintetét. Halálra kínoztathatná arcátlan pillantásáért, ám jelenleg más cél lebegett előtte.

– A kormányzó úr azt mondta, hogy nem vallasz.

– Vallottam neked a rózsalugasban, amikor Kewewben jártam. Nem számítottam rá, hogy egyebet is szeretnél tőlem hallani.

– Semmi sem történt a fővárosban – tagadta le a tavaszi kalandot Lajna – összekeversz valakivel. A fáraó lányát holmi közönséges jöttmenthez hasonlítani határtalan pimaszság, ha még egyszer megtörténik, karóba húzatlak.

A rab büszkén felvetette a fejét, és hallgatott.

– Déli határainkon túl új tudományokat tanultál – folytatta tovább Lajna. – A kémeink jelentették, hogy olyan puskát tervezel, ami különleges, hátulról becsúsztatható lövedékkel működik. Igaz ez?

Lagin néma maradt.

– Beszélj! Kutya! – ordított rá az őrök parancsnoka, és botjával nagyot sújtott a férfi hátára.

A fogoly megvonaglott a váratlan ütéstől, aztán erőt vett magán, összeszorította a száját, és mukkanás nélkül térdelt tovább.

A hercegnő felállt a trónról, lelépett a két alacsony lépcsőn, markába ragadta a térdelő ember szögletes, csontos állát, és maga felé emelte. Laginnak egészen hátra kellett hajtania a fejét, hogy engedjen a hercegnő akaratának. Hosszú haja a válláig lógott.

– Te őrült! A szkipetárok földje százhúsz éve a miénk, hiába titkolózol. Egykori országod a birodalmunk része, és az marad az idők végezetéig.

Egy rövid pillanatig farkasszemet nézett egymással rab és az úrnő.

– Beszélj a fegyverről!

– A kémeid ostobák – sziszegte a fogoly. Alig mozgott az álla. Könnyen kitéphette volna magát a hercegnő gyenge szorításából, de értelmetlen lenne fizikailag ellenszegülnie.

– Hazudsz, kutya! – Ordított rá ismét az őrparancsnok, Lagin figyelemre sem méltatta. Rezzenéstelen pillantásával tovább fürkészte Lajna szemét.

– Megbotoztassalak? – rivallt rá a hercegnő. – Rászolgáltál. Engedély nélkül bámulod az arcom, és közben összevissza hazudozol.

Lajnát végleg elhagyta a hidegvére. Adott utasítást máskor is botozásra, az elítélt ritkán élte túl a fenyítést, és a trónörökös sohasem álmodott emiatt rosszat, de Lagint nem botoztathatta halálra. Az apjának és a birodalomnak valóban szüksége van az új fegyverre. Keletről a kínaiak, nyugatról a germánok, délről a török-magyar csapatok fenyegették az országot. Szerencsére a sok ellenségnek még nem jutott eszébe, hogy egyszerre támadják meg a fáraó földjét, ám bármikor szövetkezhetnek Oroszország ellen, és akkor nehéz dolga lesz a hadseregnek.

– Megbotoztassalak? – kérdezte újra. A hangjából senki sem sejthette a tavalyi kalandot, amikor Kewewben, álruhában találkozgatott az ott vendégeskedő kováccsal. Akkori rejtekútjai alkalmával más hangon beszélt a férfival.

– Nincs mit mondanom! – válaszolta Lagin.

– Kapsz egy kis időt, paraszt, ne hamarkodd el a választ!

A hercegnő intett a szolgálójának. – Éhes vagyok – jelentette ki. – Hozz enni és inni!

Az őrök parancsnoka kérdően nézett úrnőjére. Lajna szándékosan nem törődött a fogollyal meg az őrparancsnokkal, és Lagin ott maradt, ahová az imént térdeltették.

Futva érkezett az étkezésről gondoskodó személyzet. Ketten hozták az abrosszal leterített asztalt, leállították közvetlenül a trónörökös elé, három szolgáló csendes osonással követte a berendezést felállító fullajtárokat, edényeket raktak a terítőre. Négy kukta cipelte az ételt, a szakács méltóságteljes léptekkel vonult hadserege mögött mint az ütközetet vezénylő tábornok.

– Kóstoló! – parancsolta hangosan a fehér turbánt viselő konyhafőnök. A háttérből előugrott egy fiatal legény, és gyorsan letérdelt a megterített asztal mellett.

– Felség! – hajolt meg a szakács, és hajlott testtartásban várta, míg a kukták által megmutatott étkekből a hercegnő kiválasztja a kedvére valót.

– Ebből – mutatott az egyik ezüsttálba Lajna.

A szakács hosszú, széles késsel apró szeletet hasított a húsból, villára tűzte, és a kóstoló elé tartotta. A fiú lekapta a villáról a húsdarabot, megrágta és lenyelte.

– A mártást is! – parancsolta az úrnő.

Egy kiskanállal kivettek az áfonyaszószból, villára kotortak egy adag salátát, és azt is felkínálták az előkóstolónak. A fickó a korábbihoz hasonlóan járt el a felkínált mintával.

– Kifogástalan, felség! – jelentette a fiú, és hajbókolva távozott.

Lajna akkurátus mozdulattal nekilátott a táplálkozásnak. Voltaképpen cseppnyi éhséget sem érzett, mindössze azért hozatott ételt, mert kínozni akarta a foglyot. Lagin két napja evett utoljára, igencsak megéhezhetett mostanra, és a soron következő lelki kínzás, az ínycsiklandó és illatozó étkek látványa megfelelő bevezetés az igazi gyötrelmekhez.

A hercegnő azt vallotta, mindennek meg kall adni a módját.

Hosszan és élvezettel evett, közben időnként belekortyolt a borba.

– Nem vagy éhes? – kérdezte két falat között az őrparancsnoktól.

A tiszt illemtudóan visszautasította a szívélyesnek tűnő kínálást. A hercegnő sem azért ajánlotta fel az ebéd egy részét, mert valóban társat keresett maga mellé az étkezéshez. Ezzel a hányaveti gesztussal adta értésére rabjának, mennyire lényegtelen a jelenléte, miközben bármi megtörténhet vele.

Lagin egész idő alatt egykedvűen bámészkodott. Nem olvashattak le az arcáról semmit, sem bosszúságot, sem félelmet, sem éhséget.

A hercegnő végzett a kényelmes étkezéssel, a tálcára mutatott, és intett a szolgáknak.

– Vigyétek! – Megfontolt, lassú mozdulatokkal törölgette a kezét a teríték mellett heverő fehér kendőbe.

– Gondolkodtál, ember? – fordult nagy sokára a férfihoz.

– Ostobák a kémeid, és hazudnak neked – ismételte meg Lagin a korábbi állítást.

– Elég! – A hercegnő a mellette álló asztalkára csapott. Az étkezés végével arra tették át a kupát és a boroskancsót. – Botozzátok meg!

– Igenis! – szalutált az őrparancsnok. – Induljatok! – parancsolt a legényeinek.

– Húzzatok rá tízet! – pontosította Lajna az ítéletet.

– Tízet? – lepődött meg a tiszt. – Ennek a bivalynak ennyi meg sem kottyan!

A hercegnő ismét az italos asztalra csapott, összekoccantak rajta az edények.

– Még téged is győzködnöm kell? – kiáltott fel éles hangon. – Azt mondtam, tízet!

A parancsnok félt a további ellenkezéstől, felrángatta a földről a rabot, és nagyokat lökött rajta az ajtó irányába.

– Paraszt! – kiáltott utána a hercegnő, amikor Lagin már majdnem kívül került a helyiségből.

Az őrparancsnok egyetlen rántással fordulásra késztette a kovácsot.

– Nehogy megtévedj, nem könyörületből kapsz csupán tíz botot. Holnap tizenkettő lesz a porció, holnapután tizennégy, és az így emelkedik mindaddig, amíg végre megszólalsz.

Az őrparancsnok arcán látszott, végre megértette a hercegnő taktikáját. Lajna pedig rájött, a tisztek ezen az isten háta mögötti helyen éppolyan ostobák, mint akármelyik földtúró muzsik. Elhatározta, hogy amint az embere visszatér a botozásból, és jelenti az ítélet végrehajtását, elmagyarázza ennek a suttyó vénembernek a fenyítés lassan fokozódó szigorának titkát. Nem öncélú kínzás a botütés, egyszerűen nem öletheti meg idő előtt a kovácsot. Ha elpusztítják, hiába küldi rá a fájdalom ördögeit, hogy munkálkodjanak rajta. Ha Lagin már meghalt, nincs, akinek kínokat hozzon a törött csont, és a kitépett hajon, nyelven vagy megégett bőrön hiába dolgozik a fájdalom, a halott nem érzi a gyötrelmeket.

A legfőbb baj az, hogy halála után szava sem lesz a fogolynak, pedig éppen erre van a leginkább szükség. A titkait feltáró szavakra.

Második fejezet – Első látásra

– 1–

Mariann a korábbiakban vagy a távolban pillantotta meg a foltokat, vagy a közelben ugyan, de mégis megközelíthetetlen helyen. Látta már vonatablakból a mezőn, autóból a szalagkorlát túloldalán, máskor a távoli hegyoldalban vagy a közelben, több méter magasban. Tudott egy helyről a Balatonnál, a parthoz közel, a víz felett,kétméteres magasságban. Úszkált alatta, és akárhogy erőlködött, a hullámokból elérhetetlen maradt. Kényszerűségből ugyan, de tisztes távolságot tartott a jelenségtől.

Amikor megérkeztek az új lakásba, megdöbbenve tapasztalta, hogy életében először megérinthet egy ilyen sötét pacát. Sőt! Nemcsak megérintheti, de kipróbálhatja, belebújhat-e. Első pillanatban kézenfekvőnek látszott az ötlet, végezzen el azonnal egy kísérletet, aztán elbizonytalanodott.

Azt már tudta, egyedül ő látja a sötét téglalapot. Ötéves korában érdeklődött először az édesanyjától a szomszédos panelház erkélye előtt sötétlő foltról, az anyja akkor kerülte a tisztességes választ, ugyanúgy mellébeszélt, mintha arról faggatná, hogyan lesz a gyerek. Egy darabig abbahagyta a kérdezősködést, de egy újabb fura helyen megjelenő fekete paca megint felkeltette a kíváncsiságát. Ettől azután az anyja tényleg kétségbe esett.

– Bolondokat beszélsz, lányom – válaszolta akkor indulatosan. – Nincs ott semmi, te képzelsz oda különleges dolgokat.

Egy ideig ismét hanyagolta a faggatózást, aztán utoljára a balatoni nyaralás közben firtatta a dolgot. Fonyódnál másfél méterrel a víz felett ismét ott sötétlett a jelenség. A kérdéstől az anyja igazán rosszkedvű lett.

– Mintha apádat hallanám – mondta. – Ő is beszélt badarságot egy ilyen foltról meg arról, hogy odaátról érkezett, a kapu túloldaláról, aztán egyszer eltűnt a szemem elől, és azóta sincs nyoma, talán átment azon az átjárón vagy micsodán, bár ha tényleg lenne ilyen átjáró, nekem is tudnom kellene róla. Szerintem csak a fantáziájában léteznek az ilyen izék. Olyan leszel? Te is összevissza képzelődsz, és elhagysz, mint az a gazember?

– Apa sokat emlegette ezeket a foltokat? – kérdezte még bátortalanul az anyjától.

– Sokat? – szipogott Vera – Dehogy! Párszor motyogott róla, és én megjegyeztem. Gyakran elment napokra, és azzal védekezett, hogy dolga van. Aztán egyszer láttam, ahogy eltűnik a semmiben, és három nap múlva a visszatértekor kifaggattam. Rövid, kitérő válasszal állt elő, de nem tagadhatta le azt, amit a saját szememmel láttam. Veszekedtünk, majd azt kérte, ezzel többé ne nyaggassam. Máig nem tudom, hogy minek voltam a tanúja, amikor köddé vált előttem. Hiába nincs rá magyarázat, mégis kitartok amellett, hogy ezek a foltok csak a fantáziájában léteztek. Szomorú, hogy örökölted a kényszerképzeteit.

Mariann akkor megrettent a felelettől, és többé nem ostromolta az anyját a kérdéssel, pedig sokat foglalkoztatta a múlt rejtélye, miért nem tudhat semmit az apjáról, és miért tűnt el nyomtalanul.

Most határozottan érezte, nehéz lesz megkerülnie a titkot, a folt ott meredezett előtte a szobája falánál. Jó nagynak látszott. Nagyobbnak egy ajtónál, és tényleg, akár át is léphetne rajta. Egyelőre a bátorság hiánya visszatartotta a kísérlettől. Korábban sohasem félt semmi furcsaságtól. Nem riasztották a sötét zugok, a parkokon keresztül vezető homályos ösvények, nyugodtan nézte a villámokat a nyári égen, hidegen hagyták a viharok miatt beálló rövid áramszünetek, és egyáltalán nem zavarta a sötét. Most viszont úgy érezte, ez a folt más kategóriába tartozik. Különös vonzást gyakorolt rá, noha egyben taszította is. Az első estén körbejárta, nézegette, beledugta a ceruzáját, aztán a vonalzóját, és furcsa dolgot tapasztalt. A vonalzónak öt-hat centi után el kellet volna érnie a mögötte álló szilárd felületet, de a harminc centis léc teljesen besüllyedt a foltba, pedig mögötte félarasznyira ott állt a fehérre meszelt fal. Ez ellentmondott az addig tanult vagy megtapasztalt ismeretek zömének.

Most, a barátnője távozása után visszatért a szobájába, újból megállt az ablak mellett, és körbevizsgálta a jelenséget. Oldalról nézve vékony, alig észrevehető fekete vonalat látott, tehát a foltnak nem volt vastagsága. Az jutott eszébe, hogy a pár centis helyen, ami a fal és a folt között van, éppen elfér a kézitükör kamerája. Óvatosan betolta a keretet a folt mögé, és megdöbbentő dolgot tapasztalt. A kamera nem a folt sötét hátoldalát közvetítette, hanem a szobája belsejét, és ez elgondolkoztatta. – Ugyanazt kellene látnom szabad szemmel, vagyis a kamera által mutatott képet, és nem így van – állapította meg magában. – Ez lehetetlen. A kamera számára nem létezik a folt, azt csupán szabad szemmel láthatom.

Korábban nem gondolt arra, hogy bárkivel megbeszélhetné a tapasztalatok fizikai hátterét, most a kíváncsiság az eddigieknél jobban felzaklatta, és nagyon kívánt egy tisztességes konzultációt a témáról.

Bekopogtatott az öccse szobájába.

– Erik!

– Mi van? – mordult rá a fiú. A szokásos barátságtalan hanghordozás mellett most is készségesen kinézett hozzá. A nyurga, nyakigláb kamasz mindig így viselkedett, tini módra, látszólag ellenségesen, a valóságban pedig segítőkészen.

Az ajtónyílás mögött hatalmas káosz látszott. Erik a hurcolkodással járó rendrakásban láthatóan másféle fontossági sorrendet állított fel, mint azt nővére pedantériája diktálta, ezért a beköltözés utáni elhelyezkedés neki mást jelentett, mint Mariannak. A kamasz fiú lustaságán nyilván hamarébb lett úrrá a régi lakásból magával hozott elektronikus cucc megszólaltatásának vágya, mint a cipők és ruhák összevisszasága. A falon a szokásos élénkséggel villogott a képernyő, alatta, a szőnyegre terített pléden, kupacban hevert a korcsolyázáshoz használható téli ruházat.

– Anya dühös lesz, ha meglátja a földön a ruháidat – korholta a fiút a nővére.

– Ezért zörögtél rám?

Mariann csendben elszégyellte magát. Segítségre számít az öccsétől, és közben zsörtölődik vele.

– Nem, dehogy – szabadkozott.

– Mikor jön meg anya?

Mariann tanácstalanul széttárta a kezét.

– Ma állt munkába, és azt hiszem, mindjárt ügyelettel kezd. Ha végigdolgozza a napot, akkor nagyjából kilenc vagy tíz után érkezik, nem tudom.

Erik kijött az előszobába, becsukta maga mögött az ajtót. Talán nem akarta, hogy a nővére tovább méltatlankodhasson a szobájában uralkodó rendetlenség miatt.

– Mi a hézag? – kérdezte.

– Felakasztottam a kedvenc képemet az ablak mellé, szeretném, ha megnéznéd.

– Mit nézzek rajta? – kelletlenül elindult Mariann szobája felé.

– Nézd meg, jól raktam-e fel!

Erik felpillantott a falra, vizsgálgatta a képet.

– Mi bajod van vele? Kicseréljem benne az elemet?

Mariann ebből azt szűrte le, az öccse sem látja a foltot. Ha látná, bizonyára szóvá tenné.

– N… nem – hebegte – csak úgy kérdeztem… mintha ferdén lógna.

Erik újra felpillantott a képre, aztán megrázta a fejét.

– Szerintem tök jó így, de az elemet, alighanem tényleg kicserélem benne. Mintha csökkenne a látvány háromdimenziós hatása.

– Tényleg?

– Nézz rá! A lapát nyele alig áll ki a képből, és a háttér sem olyan mély, mint azt megszoktuk. A mézeskalácsház sem türemkedik elő az erdő lombjai mögül.

Mariannt alig érdekelték ezek a technikai trükkök.

– Nem vettem észre, másra figyeltem. – Bátortalanul a fal, kép alatti részére mutatott. – Ott nincs semmi különös?

– Mit kellene látnom?

– Valamit. Bármit.

– Hülyéskedsz – állapította meg Erik. – Nincs ott semmi. Arra számítasz, hogy a gonosz banya lelép a képről, és téged is a sütőlapátra tesz? – elvigyorodott. – Megvédjelek tőle?

– Menj a fenébe! – dühödött meg Mariann, és taszigálni kezdte a fiút a kijárat felé. – Nem lehet veled normálisan beszélni.

Erikben láthatóan felébredt a kíváncsiság.

– Miért? Szerinted kellene ott látnom valamit?

– Nem érdekelsz – duzzogott a lány. – Menj, hallgasd a kedvenc zenéidet!

Erik ellenállt a lökdösésnek, lecövekelt az ajtóban.

– Várj! Várj! Emlékszem, pici gyerekkoromban valami sötét maszatok nyugtalanítottak.

Mariann készült rácsapni az ajtót az öccsére, de a hallottaktól lehanyatlott a keze.

– Emlékszel rá? Évek óta senkinek sem emlegettem a foltokat.

– Hogyne emlékeznék. Anyánk nagy hisztit vágott le akkor.

– Azt hittem, azok a viták elsiklanak a füled mellett. Még alig látszottál ki a földből.

– Négy vagy öt éves koromban történt, tisztán emlékszem mindenre.

– Mi mindenre?

– Az egész civakodásra. Azt mondtad, sötét pacákat látsz a levegőben, és szeretnéd tudni, mik azok. Anyánk ettől majdnem sírógörcsöt kapott.

Erik visszanyomakodott a szobába, becsukta maga mögött az ajtót.

– Erről van szó? Látsz valahol a szobádban egy foltot?

Mariann szinte szégyenkezve bólintott.

– Ha el mered mondani anyának, letagadom, és másnap kitépem a hajad.

– Ne félj! Néma leszek, mint a hal.

A fiú lassan körülnézett a helyiségben.

– Hol van?

Mariann egy ideig várt, még töprengett rajta, csakugyan megmutassa-e az öccsének a helyet, amelyik foglalkoztatja.

– Ott – mutatott az ablak mellé.

Erik megcsóválta a fejét.

– Nincs ott semmi.

– Ott van! – A lány mérgesen toppantott. – Nem bolondultam meg!

– Jó, jó, nyugi! Nem tartalak bolondnak. Csak annyit közöltem, én nem látok ott semmi különöset.

– Pedig ott van – Mariann a szája szélét harapdálta, majdnem elsírta magát a keserűségtől.

– Itt? – kérdezte Erik, és megállt a kép alatt.

– Igen – nyöszörögte a nővére. – Majdnem benne állsz.

Erik lassan előrecsúsztatta sportcipős lábát.

– Nem ér a földig. A széle éppen a bokádat verdesi – világosította fel Mariann.

A fiú óvatosan előrenyújtotta a kezét, tett egy kört a levegőben, mint amikor valaki azt nézi, elég langyos-e a víz a kádban.

– Semmit sem érzek – fordult egyet, és hátával a falnak támaszkodott.

– Most léptél át rajta – mondta a lány, és rémülten a szája elé kapta a kezét. – Éppen áthalad a válladnál, a hátadon. Nem fáj?

– Semmi bajom – nyugtatta meg Erik, de óvatosságból elhagyta a veszélyesnek mondott zónát. – Próbáld ki!

– Nem! Nincs hozzá hangulatom – ellenkezett Mariann.

– Félsz tőle? – Erik hangjából cseppnyi gúny sem hallatszott, inkább őszinte kíváncsiság csengett ki belőle.

– Nem félek, de egyelőre nincs kedvem érintkezni vele.

A fiúból ismét kibújt a tizenöt éves kamasz. Nyeglén megvonta a vállát.

– Rendben, húgi. – Gyakran szólította három évvel idősebb nővérét húginak. – Majd szólj, ha összeszedted a bátorságodat!

Mariann bólintott.

– Oké. Szólok, megígérem.

– 2 –

A táblán ott villogott a 2028-29-es tanév órarendje.

– Mára ígértem a tanrendet, elkészült. Frissíthetitek a tavalyi helyére – mondta Fikusz, a fizikatanár, a tizenkettedik C. és az egész iskola diáklányainak kedvence.

Mariann idegesen kocogtatta a táblája szélét.

– Nekem nincs meg a régi órarend – suttogta Grétinek. – Hogy a fenében frissíthetném?

– Megkérdezzük Csigát – válaszolta a lány. – Csiga százas számtechből. – Megbökte az előtte ülő fiú vállát.

– Mi kell? – kérdezte a fiú félig hátrafordulva.

– Mariannak kellene segítened, Csiga.

– Senkinek sem segítek, aki Csigának nevez – durcáskodott a fiú.

Fikusz felfigyelt a sutyorgásra.

– Mi folyik ott? – kérdezte szemrehányó hangon.

– Semmi, tanár úr – magyarázkodott Gréti.

A fizikatanár úgy tett, mintha elhinné a választ, felhagyott a további faggatózással, és folytatta az órát. Egyetlen kattintással letörölte a tábláról az órarendet, és a táblázat helyén máris megjelent a következő inzert.

– Ezt innen nem tudjátok frissíteni, töltsétek le a gépemről!

A teremben zúgás támadt.

– Mi ez? – kérdezték többen.

– Az érettségi tételek, gyermekeim – Fikusz hunyorított egyet. – A félév végéig még veszünk új anyagot, közben ettől függetlenül készüljetek a szóbeli vizsgára. Szeretném, ha dicsérettel végeznétek tavasszal.

– Mi is szeretnénk – morogta az egyik fiú. – Az a gáz, hogy ehhez tanulnunk kell.

A tanár figyelmet kérően emelte fel a kezét, és kicsit meglóbálta az ujjai között tartott távszabályzót. A zöldszínű lézerpötty a tábla helyett most a mennyezetet pásztázta.

– Ha már az érettségiről beszélünk – összehúzta a szemöldökét – eldöntöttétek már, hányan készültök egyetemre, főiskolába?

Karok emelkedtek a magasba, Fikusz bólintott.

– Szép. Remélem, mindenkinek sikerül a felvételije.

A távszabályzó ismét a tábla felé libbent, és a lista helyére pontokba szedett kérdések kerültek.

– Hát ez meg mi? – rémüldöztek néhányan. A költői kérdésre pár diák kisebb kórusban adta meg a lesújtó választ. – Röpdoga.

A fizikatanár serényen bólogatott.

– Kis felmérő. Hadd tudjam meg, mennyit felejtettetek a vakáció alatt.

Mariann segélykérően pislogott jobbra-balra.

– Te vagy az új lány? – kérdezte Fikusz.

– Igen, tanár úr! Kárász Mariann a nevem.

– Tudom a naplóból. Mi a problémád?

– Honnan tölthetem le a saját táblámra a dolgozat kérdéseit.

Fikusz a fejéhez kapott, mint amikor valamiről elfelejtkezik az ember.

– Persze – mondta szinte bocsánatkérően. – Gondolhattam volna.

Gyorsan begépelte az iskola saját Weboldalának a nevét, aztán melléírta a fizikasegédletek felé mutató linket.

– Erre nem adok pontot – mutatott a tábla legfelső sorában villogó feliratra. – Akkor sem kaptok rá semmit, ha fejből tudjátok a csatlakozás címét.

– Gyenge vicc – morogta halkan Csiga, és közben nagyon vigyázott arra, hogy a tanárig ne jusson el a gonoszkodó megjegyzés.

Mariann begépelte a táblájába a címet, és belemélyedt a teszt kitöltésébe.

Könnyűnek találta a kérdéseket. Tartott attól, hogy az új iskola felderítetlen terepén olyan anyagok kerülnek elé, amelyre a korábbi osztályában nem készítették fel. Most átfutotta a tesztet, és úgy látta, baj nélkül megússza az első dolgozatot.

A többieknél jóval hamarább végzett a kitöltéssel. Ugyanúgy ment minden, mint Pesten, ahol osztályelsőnek könyvelték el fizikából meg még néhány más tárgyból. A biztonság kedvéért kitöltés után ellenőrzött mindent, aztán átküldte a tanár gépére a kész munkát.

Fikusz monitorán valószínűleg jelezte valami, ha beérkezik egy diáktól az anyag, mert abban a pillanatban felnézett, amint Mariann rákoppintott az Enterre.

– Már kész vagy? – kérdezte meglepve.

– I-igen – nyögött bizonytalanul Mariann. Megbánta, hogy a befejezés után ennyire gyorsan továbbította a dolgozatot. Attól tartott, Fikusz túlzásnak érzi buzgalmát, ahogy végzett a kérdésekkel.

A tanár némán olvasta a munkáját, nem látszott rajta, miképp vélekedik a kapott válaszokról.

Mariann túltette magát a balsejtelmeken, és a teremben lévő társait tanulmányozta. Még alig ismerte őket. Igazságtalannak tartotta, hogy a többiek már sokat tudnak róla, hiszen egy nappal korábban bemutatkozott, de arra nem jutott idő, hogy az összes diák mondjon magáról pár mondatot. Néhány lánnyal beszélgetett egy keveset az évnyitón, ők társalgás közben megemlítettek neki egy-két fiút. Mind a huszonhat diákot megjegyeznie lehetetlen még akkor is, ha külön-külön szóba elegyedik valamennyivel. A padtársa, Gréti hirtelenszerzett barátnőnek számított, vele könnyen szót értett, a többieknek legfeljebb csak az arcát és a nevét jegyezte meg.

A jobbra előtte ülő fiú keltette fel leginkább a figyelmét. A barátnője szerint Csigára számíthat az órarend megszerzésében, és most kíváncsiskodva bámulta őt. Az igazi nevét nem tudta, az óra elején folytatott diskurzusból emlékezett rá, hogy haragszik érte, ha ezen a néven szólítják.

A valóban kínos színezetű titulustól eltekintve szimpatikusnak találta a fiút. Ültében is látszott, hogy ő a legmagasabb az osztályban. Felmérhette széles vállait, amelyek edzett testről és arányos alkatról vallanak. A szeptember elejéhez mért nagy melegben viselt vékony ruházata, rövid ujjú pólója inkább kiemelte, mint elrejtette izmait. Pár centis szőke haja látványosan, rendezetlenül ágaskodott a fején, és csibészessé tette fejformáját. Markáns, férfias álla és sötétlő, másnapos vagy inkább harmad, negyednapos szakálla izgalmasan borostás érintést sugallt, amit Mariann képzeletben próbálgathat, amíg tart a dolgozatírás.

Csiga alighanem észrevette a figyelmes szemlélődést, mert hanyagul hátrapillantva ő is végigmérte Mariannt. Sokkal felületesebben, mint ahogy a lány megnézte őt. A túlságosan macsó fiúk sepernek végig ezzel a tekintettel a lányok táborán. Kétségtelen, hogy Csiga tudatában van vonzerejének – gondolta Mariann, és elszakította pillantását a fiú arcától. Helyette a fizikatanárt vette vizsgálat alá, és úgy tapasztalta, az egyébként megnyerő külsejű férfi más módon ugyan, de szintúgy birtokolja azokat a jegyeket, amelyek bolonddá tehetik a lányokat. – Titokban az összes lány szerelmes belé – állapította meg magában.

Marian féléve szakított a barátjával, és ennek roppant módon örült költözködéskor. Alighanem szenvedésbe került volna otthagynia egy fiút a fővárosban.

Még maradt pár perc az órából, és Fikusz szigor nélkül tűrte a dolgozatra fordított idő megnyújtását. Valószínűleg alaposan felmérte, mennyi idő alatt végezhetnek a válaszokkal az átlagos képességű diákok, és az óra hosszához mérte a kérdéseit.

Közben Mariann lassacskán mégis társakat talált a bámészkodásban. A jobbak, meg akik kevésbé törődtek a felmérő eredményével, egymás után küldték Fikusz gépére a kész vagy annak gondolt munkát. Egyik-másik fiúnak összeakadt a pillantása az övével, ilyenkor gyorsan elfordult a diáktól, tovább nézelődött. Még korainak tartotta, hogy felhívja magára a srácok figyelmét. Egyébként is az futott át az agyán, hogy ha valakinek a kíváncsiságára igényt tartana, az bizony Csiga lenne.

Kicsöngettek.

Mariann a pesti gimiben hozzászokott, hogy a szünet idejére sosem hagyja nyitva a gépét, most is módszeresen lejelszavazta, aztán hibernálta a táblát, és meglepve látta, hogy a többség fütyül a biztonságra.

– Ti nem szoktátok lezárni a gépeiteket? – kérdezte Grétitől.

A barátnője kicsit értetlenül nézett rá.

– Minek?

Mariann zavarba jött.

– Bárki megtréfálhat – nyögte ki.

– Az kéne még csak! Kiközösítenénk magunk közül azt, aki ilyet csinál. Még talán a suliból is kivágnák.

A válasz meglepte az addigiakban máshoz szokott lányt.

– Pesten sok bajtól kímélhette meg magát az, aki zárva tartotta a gépét.

Gréti lebiggyesztette az ajkát.

– Ez nem Pest, hanem Mátraújvár – felelte hűvösen és büszkén.

– 3 –

A tanítás végéig eltartott, mire segítséget kapott az órarend letöltéséhez. Csiga két kattintással megoldotta.

– Van ám rendes nevem – árulta el Mariannak a titkot.

– Nem gondoltam volna – játszotta meg magát a lány. – Köszönetképpen megígérem neked, hogy ezután azon a néven szólítalak, de kérlek, áruld el, minek tisztelhetlek!

– A barátaim Karesznak szólítanak.

– És hogyan lettél Csiga? – értetlenkedett Mariann.

– Egyszerűbben, mint gondolnád. A többiek már az óvodában összevissza farigcsálták a Karcsikát, és ott ragadt rám ez a név. Ha megismersz, meggyőződhetsz róla, a lassúság egyáltalán nem jellemző rám.

Mariann nem tudta kihagyni a tréfát.

– Mérgedben futóbajnok lettél?

– Futóbolondnak látszom? – megrázta a fejét. – Pingpongozok, és ott hasznosítom a gyorsaságomat.

Mariann elképzelte a fiút, amint az iskola nevével hímzett trikóban és rövidnadrágban a zöld asztal mögött ugrál, és sorra osztogatja a csuszákat meg a necces lecsapásokat.

– Te vagy az iskola legjobbja?

Karesz legyintett.

– Lényegtelen. Arról beszéljünk inkább, mit csinálsz a hétvégén.

Ejha! – gondolta Mariann. Hamar a lényegre tértünk.

– Most költöztünk be, és maradt még a pakolászásból bőven.

Habozott, hogy megkérdezze-e miért izgatja a fiút a hétvégi elfoglaltsága, végül úgy döntött, nem megy elébe a kérdésnek. Ha Csiga komolyan kíváncsi arra, ráér-e néhány órára, akkor kivárja, míg ő kunyerál tőle randit. Dolgozzon meg érte, elvégre ez a fiúk dolga.

– Fogadni merek, egy-két órád marad szabadon! – mondta Karesz, mintha kitalálná Mariann gondolatát.

– Mire?

Gréti fél füllel követte a beszélgetést, gyorsan közbevágott.

– Nyugi, nem randira hív – legyintett. – Biztosan valami nagygyűlésre akar elcipelni. Csiga így udvarol a kiszemelteknek.

– Nagygyűlésre? Az meg mi a fene?

– Összejövünk páran, és beszélgetünk – magyarázta a fiú. – A mostani különleges alkalom lesz.

– C-c. – ingatta a fejét Gréti. – Ne dőlj be neki! Mi már ismerjük az ilyen különleges alkalmakat. Te új médium vagy, ezért vetette ki rád a hálóját. Abban reménykedik, beugrasz az invitálásnak, és végigunatkozol mellette két órát a sportcsarnok nézőterén. Elárulom, hogy a városi sportklub épülete félévszázados, és olyan kényelmetlenre gyártották a padokat, mint amilyen kényelmetlen volt az ezredforduló idején az egész élet.

– Azt meg honnan tudod, milyen kényelmetlen volt ötven éve az élet? – nézett rá dühösen Karesz. – Ennyire vén vagy? Nekünk azt adtad be, hogy a télen leszel tizennyolc.

– Majom! – Gréti hátat fordított a fiúnak. Mariann a civakodásból kitalálta, hogy az osztályban nem minden lány bálványozza Kareszt. Kíváncsivá lett, vajon miféle összejövetelre invitálja őt a fiú.

– Mitől lesz különleges a mostani gyűlés?

Karesznek felcsillant a szeme.

– A nagyfőnök tart előadást.

Gréti a fiú háta mögött állt, és mutogatott. Csiga valószínűleg tudott a pantomimről, de fütyült rá.

– Felelőtlenek vagytok. Nektek mindegy, mi történik a fejetek felett?

– Jól van Karesz! – szólt közbe Gréti. – Ne tarts hegyi beszédet! Mariannra rengeteg munka vár otthon a költözködés miatt. Máskor talán rászedheted arra, hogy meghallgasson egy szónoklatot, most még kupacokban áll a cucc a lakásukban.

– Azért köszi a segítséget! – mondott enyhítésül barátságos búcsút Mariann. – Az órarenddel nem boldogultam volna egyedül.

Karesz egy intéssel nyugtázta a hálát. – Semmiség! – tette hozzá. – Szólj bátran, ha megakaszt valami!

Gréti addig forgolódott, míg sikerült eltávolítani a közelükből a fiút.

– Ne dőlj be ennek a dumának! Csiga összevissza beszél, de Hegedűs szájából dőlnek a zöldségek.

– Zöldségek? – Mariann csodálkozott.

– Ezek a pragmatikusak megjátsszák a zöld érdekek ádáz védőjét, és minden ellen küzdenek, ami szerintük egy kicsit is természetidegen. – Kezével jellegzetes mozdulatot tett a homloka előtt, azzal jelezte, lököttnek tartja az egész bandát. – A legutóbb az akácfákat akarták kiirtani, mert szerintük tönkreteszik a talajt, meg aztán különben sem őshonosak a Kárpát-medencében.

– Aha! – felelte Mariann minden meggyőződés nélkül.

– Nem azért mondom neked, mert Alextől ezt hallottam.

– Alex? – élénkült meg Mariann. – Így hívják a barnaszeműt?

– Így! – csillant fel Gréti szeme is, és attól kezdve nem került szóba közöttük a kisvárosi népvezér neve meg a politikai gyűlés ötlete.

Harmadik fejezet – Felderítés

– 1–

Percekig eltartott, míg az ügyetlenül dolgozó segéd újra összekovácsolta a láncot, Lagin lebiggyesztett ajakkal figyelte a gyatra munkát.

– Kihajítanának abból a műhelyből, ahol én tanultam a mesterséget – makogta elgyötört szájjal. A botozás előtt pusztán kedvtelésből kapott néhány pofont is.

– Ne törődj vele – mordult rá a munkát egykedvűen figyelő börtönőr. – És ne társalogj! A raboknak tilos a beszélgetés.

Lagin fáradtan emelte rá a tekintetét. Bár egyelőre jól tartotta magát, takarékoskodott az erejével. Elfogása óta tudta, kár kihívnia maga ellen a porkoláb haragját, hát inkább hallgatott. A fájdalommal való viaskodás különben is lefoglalta minden energiáját. Még nem szokott hozzá teljesen a gyötréshez, ütlegekhez és éhezéshez, szomjazáshoz. Jó erőben érkezett a börtönbe, azonban az eltelt három nap megviselte. Lelkileg felkészült rá, hogy a hátralévő kínok még jobban meggyötrik. Főképpen az aggasztotta, mi vár rá, miután végleg elszáll belőle az erő.

A hercegnő kémei igazat beszéltek. Kalandozásai közben valóban új tudományokra tett szert, és az új tudományokra egyformán vágyik a fáraó, és szüksége van rá a saját népének, Szkander bég büszke leszármazottainak. Ha a fejében eltervezett hátultöltős puskával felfegyverezhetne két vagy háromszáz hazafit, több ezres megszálló hadsereggel felvehetnék a harcot, és szabaddá tehetnék Sztopérát.

A trónörökös szavaiból azonban felködlött előtte a saját várható sorsa. Minden porcikája tiltakozott az ellen, hogy a titkait elárulja, de vajon felelhet-e minden szaváért, amikor az eszméletlenség határán jár.

– Árulók vagytok mind – motyogta a mellette munkálkodó kovácsnak. – Hatszáz éve, amikor őseink elfoglalták a Hegykaréjt, nem számoltak az olyan alávaló utódokkal, mint ti vagytok.

Az ajtó mellett ácsorgó silbak vagy nem hallotta a mondatot, vagy nem érdekelte a fogoly véleménye.

– Ha győzünk, számíthattok az elszámoltatásra, amiért az idegeneket szolgáltátok – folytatta a rab.

– Bolond vagy, Lagin – felelte kalapálás közben a lihegő kovács. – Ne számíts semmiféle felkelésre, és vedd tudomásul, Kulikov fáraó meg a leszármazottai örökké a nyakunkon maradnak.

– Higgy, amit akarsz – nyögte fáradtan a férfi. – Végezd a dolgodat, és tűnj innen minél előbb! A lelkeddel meg majd elszámolsz, amikor annak eljön az ideje.

Pár kalapácsütés után végre zörögve csapódott a cella lécekből ácsolt rácsos ajtaja, és Lagin magára maradt fájdalmával a hideg és büdös pincebörtönben. A kirótt tucatnyi botütés az ígéretnek megfelelően kettővel gyarapodott az előző napihoz képest, de a kínok nem számszerűsíthetőek. Az ütlegek nyomán maradt foltok sokkal jobban fájtak az egy nappal korábbinál, és a fájdalom mértékét bizonytalanul becsülhette meg. A fogoly azon töprengett, vajon meddig bírja még, mielőtt a hóhér beleüti az alfelébe a kihegyezett karót, amin aztán napokon keresztül vergődhet, míg végre rátalál a jótékony halál.

– 2 –

Mariann befejezte szobájában a rendrakást, aztán megszemlélte a konyhát. Kevés tennivalója maradt, az anyja meg az iparos, aki beépítette a konyhaszekrényeket, sokat dolgozott délelőtt, mielőtt Vera munkába indult. Tulajdonképpen minden bútor a helyére került, a szekrények a falon lógtak, az ajtók pontosan illeszkedtek a helyükre, és halk kattanással cuppantak a kerethez. A polcok még üresen ásítoztak, az edények, a poharak és tányérok azokban a kartondobozokban pihentek, amelyben ideszállították őket Pestről, a Jókai utcából.

– Csinálsz vacsorát? – nyitott be az előszobából Erik.

– Segítesz?

– Arra gondolsz, hogy én főzzem meg a levest?

– Nézz már szét! – mutatott körbe a felforduláson Mariann. – Itt kajáljunk?

A fiú megvonta a vállát.

– Akár a szobámban is.

Mariann fintorogva csóválta meg a fejét.

– Ott nagyobb a rend? – gúnyosat grimaszolt. – Feladogatod a tányérokat meg a poharakat, azután elkészítem a vacsit. Rendics?

Erik sóhajtva egyezett bele.

– Rendics.

Másfél órányi munka után láttak neki az étkezésnek. A rakodáshoz képest semmiségnek számított az étel elkészítése. Tulajdonképpen csak melegíteni kellett az egészet, mindent megtaláltak készen a hűtőben, ahogy az anyjuk délben elhozta az étteremből. Berakták a mikróba, és tálalhatták. Nem szerettek a vékony és bizonytalan csomagolóanyagból enni, gusztustalannak tartották a barna papírtálkát, inkább vállalták a mosogatást. Mindig szívesen vették elő a porcelán tányérokat. Több időt szántak az utólagos munkákra, de legalább jó étvággyal ettek. Természetesen Mariann foglalkozott a tálalással és az edények összeszedésével, a mosogatást a gép elvégezte. A lány belenyugodott a csekély többletmunkába.

A fáradtság ezúttal elvette a szavukat. Amíg a sült átmelegedett, váltottak pár mondatott egymással, megbeszélték az iskolai élményeket, az új ismerősök dolgait, aztán Erik kis szünet után rátért arra a kérdésre, amelyik mind a kettőjüket izgatta. Mariannt az aggodalom kerítette hatalmába, Eriket a kíváncsiság.

– Még ott van? – kérdezte.

– Micsoda? – játszotta meg magát a nővére. – Hol?

– Tudod jól, miről beszélek! A folt.

Mariann tányérra szedte a sültet és a köretet, húzta az időt a válasszal.

– Ott van? – ismételte meg a kérdést az öccse.

– Ott – felelte Mariann. – Vigyázz, kicsit forró! – terelte másra a szót, és a húsra mutatott a villával. – Meg ne égesd a szádat!

Erik türelmetlenkedett, fújkálta a húst, ínycsiklandó illatok szálltak fel a tányérjából.

– Elmozdult? Elhalványodott?

– Nem – Mariann szinte mérgesen válaszolt, és beledöfte a villáját a saját adagjába. – És nem számítok ficánkolásra vagy halványulásra. Akárhol láttam idáig ehhez hasonló foltot, az sosem mozdult onnan. Sajnos eddig egyszer sem kerültem a közelébe.

Erik óvatosan bekapott egy darab húst, aztán köretet és salátát kotort a villájára.

– Nem vizsgáltad meg alaposan?

– Mit vizsgáljak rajta?

Erik vállat vont.

– Tudja a fene. Lehet, hogy van benne valami, vagy ha varázsszavakat mondasz előtte, kibújik belőle egy krampusz.

– Hülye vagy.

A fiú a vacsora felett sandán ránézett, és elmosolyodott.

– Valamit pedig muszáj leszel csinálni vele – mondta aztán újra megkomolyodva.

– Miért muszáj?

– Évekig járkálsz előtte úgy, hogy nem mersz a falnak támaszkodni, mert van ott valami, amit nem ismersz?

Mariann megvonta a vállát.

– Még csak a harmadik napnál tartok.

– 3 –

Elmosogatott, aztán bement a szobájába. Késő estébe hajlott az idő, a sötétség már teljessé lett a szobájában. Nem kapcsolta be a világítást, inkább nyitva hagyta az ajtót, úgy vetette meg az ágyát. Mire Vera, az anyja hazaért, Mariann megfürdött, és lefeküdt. Mint kiderült, az asszony munkaideje nyolcig tart, és esténként kilencre ér haza.

Vera halkan nyitott be a szobába. Nyilván látta a lélegzés ütemére lassan emelkedő, süllyedő takarót, hallotta az egyenletes szuszogást, hát csendben visszacsukta az ajtót.

Mariann még ébren volt, de most nem tudott volna úgy beszélgetni az anyjával, mint más napokon, ezért magára húzott takaróval mímelte az alvást. Nyugtalanította őt a folt, sokkal jobban, mint egy nappal korábban. Most ugyanis zajokat észlelt a folt irányából.

Vacsora előtt hallotta meg az első hangokat, először azt hitte, az utcáról szűrődik be valami indulatos veszekedés lármája. Tett pár lépést az ablak felé, és máris kiderült, a halk, alig hallható neszek az ablak mellől érkeznek, és ettől megrémült. Az elmúlt napokban hozzászokott, hogy enyhe aggodalommal, mégis félelem nélkül nézzen a különös jelenségre, a zajok azonban komolyan elgondolkoztatták. Rémülete nem annyira a hangok miatt cseperedett fel benne, inkább azért, mert tartott a következményektől. Megfogalmazódott a fejében a kezdődő elmebaj lehetősége, aztán elhessegette a rémképet. Semmi egyéb jelét nem észlelte magán az őrületnek. A tanulás eddig is ragyogóan ment, minden tárgyból jeles eredményt ért el, az eltelt napok alapján ugyanerre számított a továbbiakban is. Másban kereste a váratlanul érkezett különös élmények okát, végül megbarátkozott a gondolattal, hogy valóságot lát és hall, tehát Erik javaslata alapján előbb-utóbb tennie kell valamit. Tényleg nem élhet úgy évekig egy természeti jelenség mellett, mintha semmi különös sem lenne a szobájában.

A folttól lényegében még mindig nem félt. Az eddigiekben attól tartott, mi történik, ha mások tudomást szereznek az ő különleges látomásáról. Most eggyel szaporodott gondjainak száma, mert már hangokat is hall. Maguk a hangok alig izgatták, pedig ami a fülébe szűrődött, tűnhetett volna akár félelmetesnek is. – Mint valami hülye zombi-film – gondolta. Láncok csörögtek, fájdalomról tanúskodó nyöszörgés és jajgatás vagy sikoltás jutott el hozzá. Arról már letett, hogy a féltestvérét hívja igazolásképpen a józan esze mellett. Erik a sötét pacából sem észlelt semmit, miért pont az abból átsejlő hangokat hallaná. Amiatt aggódott, hogy senkivel sem konzultálhat a jelenségről, ezért egyedül kell megbirkóznia a ténnyel, másképp látja a világot, és másképp hallja a környezete hangjait, mint a többi ember.

Mariann fél órán keresztül hallgatta a zörejeket. Eleinte erősebben jött a lárma, később halkabban, és valamiféle megnyugvásról tanúskodott. A zajok forrásánál – bárhol is születtek azok – valószínűleg nyugvópontra jutottak a dolgok, a lánccsörgés meg a civakodás egy erősebb zörrenő hang után alábbhagyott. A csattanás olyan hatást ébresztett benne, mint egy lécekből készített kertkapu becsapódása.

A horrorfilmekben ilyenkor, sötét tónusokban fényképezve mutogatják a sírkamrák fénytelen világát, de érthetetlen okból Mariannra nem tört rá a rémület. Számára a kísértetek és a túlvilág ostobaságnak tűntek, rá minden ilyesfajta rémkép hatástalan maradt.

Viszont egyre jobban éledezett benne a kíváncsiság.

Felötlöttek benne Erik szavai. – Évekig járkálsz előtte így?

Amikor az anyja becsukta a szoba ajtaját, Mariann már alig hallotta a zörejeket, és mégis bizonyos volt a zajok létezésében. Valaki halkan nyögdécselt, mintha fájdalmai lennének, és a hangképben néha megjelent a vas csörgése is.

Érkezhetne a zaj akár megláncolt csontvázaktól, akik az éjfelet várják, hogy kikelhessenek sírjukból – gondolta a lány, és majdnem hangosan felnevetett. Cseppet sem félt a kísértetektől, még a zajok megjelenése után sem.

Leszállt az ágyról, és elindult az ablak felé. A sötétítő függöny alig engedte be a sápadt holdfényt, de így is látta a foltot, meg aztán odatalált volna behunyt szemmel is. Tudta hol keresse.

Most a ceruzája vagy vonalzója helyett, az ujjával bökte meg az éjszaka sötétjénél feketébbnek látszó felszínt, és enyhe bizsergést tapasztalt. A zsongító érintés nem hozott kellemetlenséget, éppen csak annyira érezte, mint amikor az autóbusz felberregeti a motorját, és az ablakok megrezdülnek a megkeményedett gumikeretben.

Hűvösnek érezte a folt belsejét. Nem jeges hidegnek, hanem hűvösnek. Közel hajolt hozzá, és amikor az orrával megérintette a sötétséget, megérezte az enyhe zsibbadást. Még mindig nem tűnt kellemetlennek.

Lassan előredőlt, szemét becsukta, és az egész arca belemerült a fekete pacába. Dohos szag ütötte meg az orrát. Széttekintett, és az előbbinél is áthatolhatatlanabb sötétséget tapasztalt.

Óvatosan lépett előre egyet, aztán még egyet. A folt helyzetének ismeretében már bele kellett volna ütköznie a mögötte álló falba, de akadálytalanul haladt tovább.

Hátranézett, és nem látta a szobáját.

Komolyan megrémült. Attól tartott, hogy frissen birtokba vett otthonából kiszakadt valahová a végtelenbe, és egy idegen, hideg, sötét helyen kell leélnie az életét. Gyorsan hátrált két lépést, és megint otthon találta magát az ablak mellett.

Megnyugodott. Az előbb átjutott valahová, és az átjáró kétirányú. Oda és visszafelé is közlekedhet benne.

Óvatosan megint átlépett a túlsó oldalra.

Ugyanaz az érzés fogadta. Ha látna, bizonyára az előbbi kép kerülne a szeme elé, hiszen ha otthon teljesen mozdulatlan a folt, ezen az oldalon miért vándorolna?

Nyöszörgést hallott.

– Van itt valaki? – kérdezte egy férfihang.

– Igen – felelte önkéntelenül Mariann. Látni szeretett volna, de a rendkívüli fénytelenségben hiába pislogott vakond módjára. Hirtelen ötlettől eszébe jutott a telefonja. Válasz nélkül hátralépett, és újra az ablak mellet állt, pár lépésre az ágyától. Felkapta az asztalról a készüléket, és visszament a túloldalra. Kattintott egyet a bekapcsoló gombon, és körbefuttatta a fényt a helyiségben.

– Ne világíts a szemembe! – mordult rá az előbbi hang.

– Muszáj megnéznem hol vagyok, és azt is, hogy te ki vagy.

– Nem tudod hová jöttél?

Mariann arra gondolt, tán nem érdemes részletezni az igazságot, miért nincs fogalma arról, hol jár. Meglehet, hogy a folt innenső oldalán ugyanúgy nem látja senki az átjárót, mint ahogy odaát rejtve marad Erik vagy bárki más előtt.

– Hol vagyok? – kérdezte, miután lekapcsolta a fényt.

– A börtönben. Kulikov fáraó tömlöcének legsötétebb cellájában.

– Kulikov fáraó? – Mariann felkiáltott meglepetésében.

– Ide akarod csődíteni az őrséget? – rótta meg a nyöszörögő férfi. – Ma már elég bajom volt velük.

– Fogoly vagy?

– Mit gondoltál? Különben engedném, hogy a falhoz láncoljanak?

Mariann lassan ismét a férfi felé fordította a lámpának használt telefont, és újra világosságot csinált. A világító képernyőt laposan a föld felé fordította, ne menjen a fénysugár közvetlenül a fogoly szemébe. Belegondolta magát az idegen helyzetébe. Az, hogy az ő számára valami különleges ok miatt ismeretlen dolog a félelem, nem jelenti azt, hogy a tömlöc lakója is ugyanolyan halvérű. Hasonló helyzetben alighanem ő is halálra rémülne, ha eszénél van. A fogolynak nyilván elvette az eszét, vagy legalább is elhomályosította a gondolatait a hosszú magány. Monte Cristo grófja jutott az eszébe meg Faria abbé. – Talán én is megbolondulnék, ha hosszan bezárnának – gondolta, és most az előbbinél óvatosabban futtatta körbe a cellában a halvány fénypászmát.

A barátságtalan, dohos és penészes sziklafalhoz több helyen acélgyűrűket kovácsoltak, a legtöbbről fémkarika lógott. Olyasmi, mint amiket a régi történeteket mutató filmekben a rabszolgáknak raktak a nyakába, bokájára, csuklójára.

A rabot az egyik karikánál láncolták a falhoz, és a hideg padlóra szórt szalmán hevert kényszeredett testtartásban.

Mariann megrázkódott a látványtól, hirtelen fázni kezdett. Mezitláb és könnyű pizsamában érkezett ide. Átfutott a gondolatain, visszamehetne felöltözni, nem való a kánikulához méretezett vékony és apró nadrágban meg a hozzátartozó spagetti pántos topban mászkálnia egy férfi előtt, valami börtönben. Bármely strandon nyugodtan sétafikálhatna az éjszakára használt ruhában, egy népes városban már csak bajosan merne így végig menni az utcán. A börtön pedig…

Habozott. Érdekelte az idegen, úgy döntött, vár még a hazamenéssel. Bármikor hazajut, csak két lépést kell tennie. Hátranézett, változatlanul látta maga mögött a foltot, tehát nem vállal kockázatot, ha marad még.

– Ki vagy? – kérdezte a férfitől. – Mi a neved?

– Lagin. Taror Lagin vagyok. Te ki vagy? A boszorkány-mesterséghez túl fiatalnak tartalak. Angyal vagy tündér volnál?

– Egyik sem. Ember vagyok, mint te.

– Jobban örülnék, ha boszorkány lennél, mert akkor számíthatnék rá, hogy megszabadítasz a láncaimtól. Hogy kerültél ide a semmiből?

A férfi fészkelődött a bilincseiben, kényelmetlen és hideg lehetett neki az agyagos padló.

– Miért zártak ide? Ha gonosztevő vagy, akkor nem is akarnálak megszabadítani.

Lagin keservesen felnevetett, az ápolatlan és bozontos szakáll mögött rejtőző arc fájdalmas fintorra húzódott. Mariann most vette észre a félhomályban, a fiatalember testét borító kék foltokat. Az arcára is jutott a verés nyomából kettő.

– Gonosztevő?– sziszegte dühösen a fiú. – Az a gonosztevő, aki ide záratott.

– Szerintem nincs olyan elítélt, aki mást mondana magáról.

– Engem tényleg egy rohadt zsarnok bilincseltetett a falhoz – mondta letörten a férfi –, de higgy, amit akarsz.

Mariann szánakozva nézte a nehézkesen mocorgó embert.

– Alaposan ellátták a bajodat – állapította meg.