Michel Houellebecq

Megsemmisülni

– részlet –

Fordította: Tótfalusi Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michel Houellebecq: Anéantir, Flammarion, Paris, 2022

© Michel Houellebecq and Flammarion, Paris, 2022
All rights reserved
Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2023

egy

1.

A november végi-december eleji hétfőkön néha olyan érzése támad az embernek, főleg, ha egyedülálló, hogy a halál felé vezető folyosóba érkezett. A nyári vakációnak emléke sincs már, az újév pedig még messze van – szokatlanul közel kerülünk a semmihez.

November 23-án hétfőn Bastien Doutremont úgy döntött, hogy metróval megy munkába. Kiszállt a Port de Clichynél, és szembetalálta magát a felirattal, amelyről pár napja több kollégája is említést tett neki. Valamivel tíz óra múlt; kihalt volt a peron.

Bastient kamaszkora óta nagyon érdekelték a párizsi metró graffitijei. Gyakran le is fényképezte őket ócska, régi iPhone-jával. Azóta már felbukkant az iPhone-ok huszonharmadik generációja is, de ő a tizenegyediknél elakadt. Állomásonként és metróvonalanként osztályozta a fényképeket, több folderben tárolta őket a számítógépén. Ha úgy vesszük, ez hobbi volt, de Bastien szívesebben alkalmazta rá az elvileg engedékenyebb, de tulajdonképpen brutálisabb időtöltés kifejezést. Az egyik kedvenc graffitije egyébként az a dőlt betűs, szépen kalligrafált felirat volt, amelyet a Place d’Italie metróállomás hosszú, fehér folyosóján fényképezett le; a szöveg indulatos üzenete szerint „Soha nem múlik el az idő!”.

A „Költészet a metróban” program plakátjai a maguk fitogtatott bárgyúságával, amelyek egy időben elárasztották az összes állomást, sőt hajszálcsövesség révén néhány metrókocsiba is beszivárogtak, zavarodott, dühös reakciókat váltottak ki az utasokból. Bastien például a következő feliratot fényképezte le a Victor Hugo állomáson: „Követelem magamnak az Izrael Királya tiszteletbeli címet. Nincs más választásom!” A Voltaire állomáson viszont egy ennél karcosabb és szorongóbb graffitival találkozott: „Végső üzenetem az összes telepatának és minden Stéphane-nak, aki fel akarta dúlni az életemet: NEM!”

A Porte de Clichy állomáson található felirat valójában nem is graffiti volt: hatalmas, két méter magas, fekete festékkel festett vastag betűkből állt, és teljes szélességében betöltötte a Gabriel Péri-Asnières-Gennevilliers állomás irányába tartó metró peronját. Bastien átment a szemközti peronra, bár még így sem tudta befogni a teljes szöveget, de legalább végigolvashatta: „A monopólium a / metropolisz ópiuma.” A szöveg nem volt sem nyugtalanító, még különösebben világos sem; mégis pontosan az ilyenek szokták felkelteni a DGSI, a Francia Titkosszolgálat figyelmét, azokhoz a titokzatos, homályosan fenyegető üzenetekhez hasonlóan, amelyek néhány éve elárasztották a köztereket; ezeket nem lehetett valamely egyértelműen besorolható politikai csoportosuláshoz kötni; a jelenség leglátványosabb és legriasztóbb példáit azok az internetes üzenetek jelentették, amelyek kivizsgálásáért ő volt a felelős.

Az íróasztalán ott találta a lexikológiai laboratórium jelentését; a reggeli belső postával érkezett. A laboratórium az újonnan, rendszeresen felbukkanó üzenetek vizsgálata alapján ötvenhárom írásjegyet tudott elkülöníteni – az üzenetek betűírással, nem idiomatikus jelekkel íródtak, és a szövegközök arra utaltak, hogy a betűk szavakat alkotnak. A laboratóriumban ezután összevetették a szöveget egy létező ábécével, legelőször a francia ábécével. És nem remélt sikert értek el: volt köztük kapcsolat: ha a huszonhat alapbetűhöz hozzáadták az ékezetes betűket, a dupla betűket és a ç-t, mindösszesen negyvenkét jegyet kaptak. Hagyományosan egyébként hozzászámoltak még tizenegy írásjelet is, így lett a végeredmény ötvenhárom. Most már tehát egy klasszikus kódfejtési problémával találták szemben magukat: kapcsolatot kellett teremteniük az üzenetek jelei és a kibővített francia ábécé között. Ám kétheti megfeszített munka után végleg zsákutcába jutottak: semmiféle kapcsolatot nem lehetett létrehozni, egyetlen ismert kódfejtő rendszer sem működött; ez először fordult elő a laboratórium fennállása óta. Meglehetősen abszurd húzás volt olyan üzeneteket terjeszteni az interneten, amelyeket senki sem tud elolvasni; pedig nyilvánvalóan voltak az üzeneteknek címzettjei; de kik?

Bastien felállt, főzött magának egy presszókávét, majd a csészével a kezében az ablakhoz lépett. Vakító fényesség tükröződött vissza a Legfelső Bíróság üvegfalairól. Bastien soha nem tudott esztétikai értéket tulajdonítani a saras, komor táj fölé emelkedő, egymás mellé állított hatalmas acél-üveg paralelepipedonoknak. Ám a terv megalkotói amúgy sem szépségre törekedtek, még csak nem is arra, hogy kellemes látványt hozzanak létre, hanem valamiféle technológiai tudást akartak felmutatni – mintha elsősorban holmi váratlanul felbukkanó földönkívülieket szerettek volna lenyűgözni az épületekkel. Bastien nem ismerte az Orfèvres rakpart 36. alatti ikonikus épületeket, tehát az idősebb kollégáival ellentétben nem érzett irántuk nosztalgiát, de azt senki nem tagadhatta, hogy az „Új Clichy-negyed” megállíthatatlanul haladt a vegytiszta urbánus katasztrófa felé; az eredeti rendezési tervben szereplő bevásárlóközpontok, kávézók és éttermek soha nem épültek fel, az új központban képtelenség volt a munkahelyen kívül bárhol is kiereszteni a gőzt; viszont minden nehézség nélkül lehetett parkolóhelyet találni.

Ötven méterrel lejjebb egy Aston Martin DB11 hajtott be a vendégparkolóba: Fred tehát megérkezett. Érdekes vonás volt egy Fred-féle geeknél, akinek magától értetődően egy Teslát kellett volna vásárolnia, hogy hűségesen ragaszkodik a robbanómotorok avítt bájához – néha percekig elüldögélt a kocsiban, elringatta a tizenkét henger brummogása. Végül csak kiszállt, és becsapta az ajtót. A biztonsági beléptető eljárást is beszámítva tíz perc múlva fel is érkezik. Bastien remélte, hogy Frednek vannak hírei; sőt, ez volt a végső reménye, hogy bármiféle haladásról is beszámolhasson a következő vezetői meetingen.

Amikor hét évvel ezelőtt szerződésesként felvették őket a DGSI-hez, vagyis a Francia Titkosszolgálathoz – olyan fizetésért, ami több mint kielégítő volt ahhoz képest, hogy fiatalok voltak, felsőfokú képesítés és szakmai tapasztalat nélkül –, a felvételi beszélgetés abból állt, hogy be kellett mutatniuk, miképpen tudnak betörni különböző internetes oldalakra. A BEFTI, valamint a Belügyminisztérium egyéb technikai részlegeinek ez alkalomra megjelent vagy tizenöt ügynöke előtt elmagyarázták, hogy miután bejutottak az RNIPP-be, hogyan tudnak egy szimpla kattintással aktiválni vagy inaktiválni egy tb-kártyát; milyen módszerrel hatolnak be a kormányzati adóügyi oldalra, és ott hogy tudják nagyon egyszerűen módosítani az adóbevallások összegét. Még azt is bemutatták – ez már egy bonyolultabb művelet volt, mivel itt folyamatosan változtak a biztonsági kódok –, hogy miután behatoltak a FNAEG, az ujjlenyomatok automatizált nemzeti nyilvántartásának oldalára, bármilyen DNS-profilt könnyűszerrel módosítanak vagy kitörölnek, még egy már elítélt egyénét is. Ám volt valami, amiről jobbnak látták hallgatni: hogy betörtek a chooz-i atomerőmű oldalára is. Két teljes napon át a kezükben tartották az egész rendszert, elő tudták volna idézni a reaktor vészhelyzeti leállítását is – több francia megyét is megfosztva ezáltal az áramszolgáltatástól. Ennél nagyobb nukleáris katasztrófát viszont nem tudtak volna okozni – a reaktor szívébe csak egy 4096 bites kód feltörésével tudtak volna behatolni, de ez egyelőre még nem sikerült nekik. Fred ugyan elkészült már egy új kódfeltörő szoftverrel, és nagy volt a kísértés, hogy kipróbálják, de aznap arra a következtetésre jutottak, hogy talán túl messzire mentek; kiszálltak, kitörölték a behatolás összes nyomát, és soha többé nem beszéltek róla – sem egymással, sem senkivel. Aznap éjszaka Bastiennek szörnyű álma volt: rothadó újszülöttekből összetákolt, hatalmas rémalakok üldözték; az álom úgy végződött, hogy megjelent előtte az atomreaktor szíve. Freddel csak néhány nap elteltével találkoztak újból, addig fel sem hívták egymást, és valószínűleg ez volt az a pillanat, amikor először vették komolyabban fontolóra, hogy az állam szolgálatába szegődnek. Egyáltalán nem volt magától értetődő, hogy két fiatalember, akinek egykor Julian Assange és Edward Snowden volt a hőse, együtt akarjon működni a hatóságokkal, ám a 2010-es évek közepének elég különös volt a hangulata: a különféle gyilkos iszlamista terrortámadások után a francia lakosság nemhogy támogatni kezdte a rendőrséget és a hadsereget, hanem valamiféle szeretetet is kezdett érezni irántuk.

Fred azonban az első év végén nem hosszabbította meg a szerződését a DGSI-vel; kilépett, és létrehozta Distorted Visions nevű cégét, amely a digitális speciális effektekre és a számítógéppel generált képekre specializálódott. Ugyanis Bastiennel ellentétben Fred soha nem volt igazán hacker; ő soha nem tudta igazán átélni azt az óriás-műlesiklásra hajazó élvezetet, amely Bastienen lett úrrá, amikor megkerült egy sor tűzfalat, sem azt a megalomániás mámort, ami akkor töltötte el, amikor több ezer zombiszámítógép mozgósításával elindította a brute force támadást, hogy egy különösen fondorlatos kulcsot dekódoljon. Fred, akárcsak mestere, Julian Assange, született programozó volt, aki villámgyorsan elsajátította a piacon egyre-másra megjelenő legkifinomultabb programnyelveket – és arra használta ki ezt a képességét, hogy teljesen új nyelvezetű algoritmusokat generáljon. Gyakran esik szó arról, milyen kiválóan teljesítenek a franciák a repülőgépgyártás vagy az űrkutatás területén, de ritkán gondolunk a digitális speciális effektekre. Fred cégének a legnagyobb hollywoodi kasszasikerek gyártói voltak az ügyfelei, és öt évvel a megalakulása után a világ harmadik legnagyobb cégének számított.

Miután Fred belépett az irodájába, még le sem roskadt a kanapéra, Doutremont már tudta, hogy rossz hírekkel érkezett.

– Sajnos, Bastien, egyáltalán nincsenek örömteli híreim – erősítette meg Fred azonnal a sejtését. – Kezdjük rögtön az első üzenettel. Tudom, hogy nem ez érdekel titeket elsősorban, de azért ez egy elég érdekes videó.

Az első felugró ablakot észre sem vették a DGSI szakemberei: lényegében az online repülőjegy- és szállodafoglalási oldalakat bénította meg. A következő két videóhoz hasonlóan ez is egymás mellé helyezett ötszögekből, körökből és egymást megfejthetetlen betűrendben követő szövegsorokból állt. Ha bárhol az ablakon belül rákattintott az ember, beindult a képsor. Egy körülbelül tízperces felvétel, egyetlen, rögzített kameraállásból, talán egy előrehajló sziklafalról vagy egy helyben lebegő hőlégballonról filmezve; hatalmas, magas fűvel borított rét nyúlt el a látóhatárig, az égbolt tökéletesen tiszta volt – a táj az amerikai Nyugat egyes vidékeire emlékeztetett. A fűvel borított felületen a végtelenbe nyúló egyenes vonalakat rajzolt ki a szél. A vonalak elmozdultak, keresztezték egymást, háromszögeket és sokszögeket rajzolva fel a mezőre. Majd a felszín, ameddig a szem ellátott, elsimult. Aztán megint feltámadt a szél, ismét megjelentek a sokszögek, lassan átvonultak a síkságon, s a végtelenbe vesztek. Nagyon szép látvány volt, de nem keltett nyugtalanságot az emberben; a szél hangját nem rögzítette a felvétel, a tér geometriája csendben alakult át meg át.

– Mostanában sok tengerivihar-jelenetet csináltunk háborús filmekhez – mondta Fred. – Egy ekkora kiterjedésű füves területet körülbelül úgy kell modellezni, mint egy hasonló kiterjedésű víztömeget – nem mint egy óceánt, hanem inkább mint egy nagy tavat. Azt teljes bizonyossággal állíthatom, hogy a videóban megjelenő geometriai alakzatok nem jöhetnek létre a természetben. Ehhez a szélnek egyszerre három különböző irányból kellene fújnia, sőt bizonyos pillanatokban négy irányból is. Szóval nem is kérdés: ez egy számítógép által generált kép. De ami igazán felpiszkálta a kíváncsiságomat: nagyíthatod ezt a képet, amekkorára csak akarod, ezek a generált fűszálak mindig olyannak látszanak, mint a valódiak; ez pedig a szokásos eljárással kivitelezhetetlen. A természetben nincs két egyforma fűszál; mindig akadnak szabálytalanságok, apró hibák, sajátos genetikai jellegzetességek. Legalább ezret kinagyítottunk belőlük, véletlenszerűen kiválasztva: mind különböznek egymástól. Le merném fogadni, hogy a videóban látható milliónyi fűszál mindegyike különbözik a másiktól – ez elképesztő, és őrült nagy munkát igényel; talán a Distortednél is meg tudnánk csinálni, de egy ilyen hosszúságú videó elkészítése a cég több hónapnyi emberóráját venné igénybe.

2.

A második videóban Bruno Juge, a gazdasági és pénzügyminiszter – aki az új ötéves ciklus kezdete óta költségvetési miniszter is volt – hátrakötözött kézzel állt egy közepes méretű kert közepén, ami leginkább egy nyári lak hátsó kertjére hasonlított. A kertet övező, Norman-Svájcot idéző hegyes-völgyes táj tavasszal nyilván szép zöld, de az évnek ebben a szakában csupaszok voltak a fák, késő ősz vagy kora tél lehetett. A miniszter sötét öltönynadrágot és fehér rövid ujjú inget viselt, nem volt rajta nyakkendő, túl könnyen volt öltözve az évszakhoz képest – lúdbőrözött.

A következő jelenetben már hosszú, fekete köntöst viselt, és szintén fekete, csúcsos süvegben végződő csuklyát, amitől úgy festett, mint a vezeklők a nagyhéten Sevillában; az inkvizíció idején ezt a fajta csuklyás fejfedőt viselték a halálraítéltek is a nyilvános megaláztatás jeleként. Két hasonlóan öltözött férfi állt mellette – bár az ő csuklyájukat kilyuggatták szemmagasságban –, majd hirtelen megragadták a hóna alatt, és magukkal hurcolták.

Amikor a kert mélyére értek, lekapták a miniszter fejfedőjét, s Bruno Juge pislogott, hogy hozzászoktassa a fényhez a szemét. Egy fűvel borított dombocska tövében voltak, amelynek a tetején egy guillotine állt. Amikor Bruno Juge megpillantotta az eszközt, arcán nem tükröződött félelem, csak enyhe meglepetés.

Míg a két férfi egyike térdre kényszerítette a minisztert, nyakát a guillotine kerek nyílásába illesztette, majd beüzemelte a zárószerkezetet, a másik férfi beékelte a nyaktiló bárdját a sulykolóba, a penge zuhanásának stabilizálására szolgáló nehéz öntöttvas eszközbe. Egy csigán átvetett kötél segítségével együtt felhúzták a nyaktiló bárdjából és sulykolójából álló eszközt egészen a faállványig. Úgy tűnt, Bruno Juge-t lassanként nagy szomorúság keríti hatalmába, amely azonban nem személyes, hanem általános emberi szomorúságnak látszott.

Néhány másodperc múlva, miközben azt lehetett látni, hogy a miniszter rövid időre lehunyja, majd újra kinyitja a szemét, az egyik férfi beindította a kioldószerkezetet. A penge két-három másodperc alatt leereszkedett, egyetlen csapással levágta a fejet, vérpatak ömlött a medencébe, miközben a fej legurult a füves lejtőn, majd megállt pontosan a kamera előtt, néhány centiméterre a lencsétől. A miniszter tágra nyílt szeméből most már nem tükröződött más, csak meglepetés.

A felugró ablak és a hozzá tartozó videó elárasztotta az olyan közigazgatási információs oldalakat, mint a www.impots.gouv.fr vagy a www.servicepublic.fr. Bruno Juge először egy belügyminisztériumi kollégájának mondta el a dolgot, és ez a kolléga értesítette a DGSI-t. Ezután tájékoztatták a miniszterelnököt, és az ügy végül a köztársasági elnök elé került. A sajtónak nem adtak ki semmiféle hivatalos nyilatkozatot. Eddig hiába próbálták eltávolítani a videót – az ablak újra és újra felbukkant, mindig másik IP-címről küldték el, néhány órával, olykor már néhány perccel az eltávolítása után.

– Hidd el nekem – folytatta Fred –, órákon át néztük ezt a videót, maximálisan kinagyítottuk, különösen a lefejezett testről készült felvételt, annál a pillanatnál, amikor a vér kilövell a nyaki verőérből. Ha eléggé kinagyítasz egy felvételt, általában előbb-utóbb észreveszed a geometriai szabályszerűségeket, a mesterséges mikrofigurákat – a legtöbb esetben megfejted az egyenletet is, amit a felvétel készítője használt. Itt szó sincs ilyesmiről: nagyíthatod, amennyire csak akarod, továbbra is kaotikus, szabálytalan lesz az egész, pontosan olyan, mintha igazi vágás volna. Ez annyira felpiszkálta a kíváncsiságomat, hogy megemlítettem Bustamanténak, a Digital Commando vezetőjének is.

– De ők a versenytársaitok, vagy nem?

– Igen, ha úgy tetszik, versenytársak vagyunk, de jól kijövünk egymással. Már az is előfordult, hogy együtt dolgoztunk filmeken. Nem pontosan ugyanazok a területek az erősségeink: mi jobbak vagyunk a képzeletbeli építmények létrehozásában, a virtuális tömegek generálásában és így tovább. De amikor a speciális effektusokról van szó, vérről, szerves szörnyekről, csonkításokról, lefejezésekről, abban ők az erősebbek. Nos, Bustamante ugyanúgy el volt ájulva, mint én: el sem tudta képzelni, hogy a fenébe lehetett ezt megcsinálni. Ha eskü alatt kellett volna vallanunk egy bíróság előtt, és persze ha nem egy miniszterről, hanem egy ismeretlen emberről lett volna szó, azt hiszem, megesküdtünk volna, hogy ez egy igazi lefejezés volt…

Elhallgattak. Bastien kinézett az ablakon, és újra megjáratta tekintetét a hatalmas, acél-üveg paralelepipedonokon. Az épület határozottan lenyűgöző volt, sőt tiszta időben egyenesen ijesztő is; de valószínűleg helyes is, ha a Legfelső Bíróság félelmet kelt a lakosságban.

– A harmadik videóról tulajdonképpen nincs sok mesélnivalóm, te is láttad, milyen – folytatta Fred. – Vasúti alagutakban kézikamerával felvett hosszú snitt. Elég ijesztő is, azokkal az uralkodó sárga színeivel. A zenei háttér klasszikus ipari metál. Ez természetesen CGI, nem léteznek tíz méter széles sínek, sem ötven méter magas mozdonyok. Jól sikerült, tényleg nagyon jól, kiváló számítógépes képalkotás, de nem olyan lenyűgöző, mint a többi videó, ezt kábé kétheti munkával mi is megcsinálhattuk volna a Distortednél.

Bastien visszafordult az ablaktól, újra Fredre nézett.

– Ennek a harmadik üzenetnek nem a tartalma aggasztó – felelte –, hanem a terjesztés módja. Ezúttal nem egy államigazgatási oldalt támadtak meg, hanem a Google-t és a Facebookot; olyan embereket, akiknek elvileg megvannak az eszközeik, hogy megvédjék magukat. És ami igazán megdöbbentő, az a támadás erőszakossága és hirtelensége. Azt hiszem, hogy a robotjuk alsó hangon százmillió zombigépet irányít.

Fred összerezzent, lehetetlennek tűnt ez a szám, nagyságrendekkel nagyobb volt annál, amit idáig ismertek.

– Tudom – folytatta Bastien –, de a dolgok megváltoztak, és bizonyos értelemben könnyebbé váltak a kalózok számára. Az emberek megszokásból továbbra is vásárolnak számítógépeket, de igazából az okostelefonjukon keresztül csatlakoznak a hálózathoz, miközben a számítógépüket is bekapcsolva hagyják. Jelenleg a világon több százmillió, akár milliárd számítógép is van alvó állapotban, és csak arra vár, hogy egy robot vegye át fölötte az irányítást.

– Igazán sajnálom, Bastien, hogy nem tudtam segíteni – tette hozzá.

– De segítettél. Este hétre van találkozóm Paul Raisonnal a Nemzetgazdasági Minisztériumtól. A miniszter kabinetjében dolgozik, ő az összekötőm ebben az ügyben; most már tudom, mit fogok neki mondani. Egy: ismeretlenek által elkövetett támadással állunk szemben. Kettő: olyan speciális digitális effekteket tudnak létrehozni, amelyeket a terület legjobb szakemberei is lehetetlennek tartanak. Három: az általuk mozgósítható számítási kapacitás egészen elképesztő, felülmúlja minden eddigi ismeretünket. Négy: az indítékaik ismeretlenek.

Újra beállt közöttük a csend.

– És milyen fickó ez a Raison? – szólalt meg végül Fred.

– Rendben van. Komoly, nem valami mókás alak, sőt kifejezetten gyászos figura, de nagyon is értelmes. Úgy vettem észre, a DGSI-nél elég jól ismerik, legalábbis emlékeznek az apjára, Édouard Raisonra. Aki az egész karrierjét a Cégnél töltötte, még a régi Hírszerzésnél dolgozott, most már majdnem negyven éve. Sokra tartották; nagyon komoly ügyekkel kellett foglalkoznia, a legfelső szinteken, amelyek közvetlenül az állambiztonságot érintették. Szóval a fia valamelyest a mi kutyánk kölyke. Igaz, hogy az ENA-ra járt, ráadásul adófelügyelő, szóval a szokásos tanulmányok, de tisztában van a munkánk speciális jellegével, és alapvetően nem áll hozzánk ellenségesen.

3.

Az ég alacsony, szürke, tömör. Mintha nem is fölülről, hanem a földet borító hótakaróból érkezne a fény. Kérlelhetetlenül gyengül, nyilván hamarosan beesteledik. Nagyobb foltokban összeálló jeges zúzmara, fagyottan roppanó ágak. Hópelyhek keringenek az emberek körül, akik keresztezik egymás útját, mégsem látják egymást, az arcuk egyre merevebb, ráncosabb, őrült fénypontok táncolnak a szemükben. Egyesek hazafelé tartanak, de még haza sem értek, már tudják, hogy a szeretteik hamarosan meghalnak, vagy már meg is haltak. Paul hirtelen ráébred, hogy a földgolyó szép lassan halálra fagy; ami kezdetben csak feltételezés, hamarosan bizonyossággá szilárdul. A kormány már nem létezik, menekülőre fogta, vagy elenyészett – nehéz lenne megmondani. Paul most egy vonaton ül, úgy döntött, hogy Lengyelországon át utazik, de a halál betelepedett a vonatfülkébe, bár a falait vastag szőrmék bélelik. Ráébred, hogy a vonatnak már nincs vezetője, teljes sebességgel száguld a kihalt síkságon. Egyre gyorsabban zuhan a hőmérséklet: –40 °C, –50 °C, –60 °C…

A hideg rántotta ki az álmából; nulla óra huszonhét perc volt. A minisztérium irodáiban este kilenckor lekapcsolják a fűtést, és már ez is késői időpontnak számít, a legtöbb hivatalban jóval hamarabb befejezik a munkát. Nyilván elszundikált az irodai kanapén, miután elköszönt a DGSI-s fickótól, aki nyugtalannak tűnt, mintha az ő személyes sorsa lenne a tét – mintha Paul menne, és bepanaszolná a feljebbvalóinál, és el akarná vetetni tőle az ügyet, vagy valami ilyesmi; pedig neki ez eszébe sem jutott. Mindenesetre a harmadik videó után az ügy világméretűvé vált. Ezúttal közvetlenül a Google került a célkeresztbe: a földgolyó legnagyobb vállalata, amelyik kéz a kézben dolgozik a Nemzetbiztonsági Ügynökséggel. Az első eredményekről talán értesíteni fogják a DGSI-t, egyrészt udvariasságból, másrészt azért is, mert valamilyen megmagyarázhatatlan okból egy francia miniszter volt érintett az ügyben; de az amerikaiaknak a nyomozás érdekében bevethető arzenálja összemérhetetlenül gazdagabb a francia szolgálatokénál, így hát hamarosan teljesen át fogják venni az ellenőrzést az ügy felett. Nemcsak igazságtalanság lenne bármilyen retorziót alkalmazni a DGSI-s fickóval szemben, hanem hülyeség is: ez már nem Paul apjának az ideje, amikor a veszélyek még helyiek maradtak; most már szinte azonnal világméretű dimenziót öltenek.

Paul pillanatnyilag leginkább éhes volt. Egy dolgot tehet, hazamegy, gondolta, majd eszébe jutott, hogy nincs otthon semmi ennivaló, a hűtőnek az a polca, amely neki van fenntartva, reménytelenül üres, és még az „otthon” szó is abszurd optimizmusról tanúskodik.

Nem is kérdés, hogy a kettéosztott hűtő szimbolizálja legjobban a házasságuk leépülését. Amikor Paul a Nemzetgazdasági Minisztérium kezdő hivatalnokaként megismerkedett Prudence-szal, a Központi Adóhivatal fiatal alkalmazottjával, már az első percekben létrejött köztük valami. Lehet, hogy nem az első pillanatban, talán túlzás lenne a villámcsapás kifejezést alkalmazni, de mégis, csak néhány percbe, legfeljebb öt percbe telt, kábé ennyi ideig szokott egy átlagos sanzon tartani. Prudence apja fiatalkorában nagy John Lennon-rajongó volt, innen a neve, árulta el a lány a megismerkedésüket követő valamelyik héten. Senki nem állítaná, hogy a Dear Prudence volt a Beatles legjobb száma, de Paul amúgy sem tekintett soha a Fehér Albumra a Beatles karrierjének csúcspontjaként, mindenesetre soha nem sikerült Prudence-t a keresztnevén hívnia, még a leggyöngédebb pillanatokban is csak „édesemnek”, néha „szerelmemnek” szólította.

Prudence soha nem főzött, semmilyen alkalomból, nem érezte úgy, hogy ez hozzátartozna a státuszához. Ő is az ENA-n végzett, mint Paul, ő is adófelügyelő volt, mint Paul, és valóban furcsa, nem odaillő látvány lett volna egy adófelügyelő-nő fakanállal a kezében. Megismerkedésük idején teljesen egyformán vélekedtek az értéktöbblet megadóztatásáról, és mindketten alkalmatlanok voltak arra, hogy megnyerően mosolyogjanak, könnyedén elcsevegjenek változatos témákról, egyszóval, hogy csábítsanak – tehát valószínűleg ez a hasonlóság tette lehetővé, hogy megszülessen az idilljük a végeérhetetlen értekezletek során, amelyeket késő esténként szervezett az Adójogi Bizottság vezetősége, leggyakrabban a B87-es teremben. Szexuális téren is jól összeillettek, bár együttléteikre ritkán volt alkalmazható az „eksztatikus” jelző, de a legtöbb pár még ennyit sem remél, bármilyen szexuális aktivitás már igazi sikernek számít egy párkapcsolatban, megléte inkább kivétel, mint szabály, a legtöbb jól informált személy (vezető női magazinok újságírói, realista regények szerzői) tanúsíthatja ezt, és a kivételezettek is csak a Paul és Prudence-féle idősebb emberek lehetnek, akik szép lassan az ötven felé ballagnak; fiatalabb kortársaik szemében a puszta gondolat, hogy akár csak néhány percig tartó szexuális kapcsolat jöhet létre két autonóm személy között, idejétmúlt, tehát valamiképpen szánalomra méltó fantazmának tűnik.

A Paul és Prudence között az étkezés terén kialakuló egyet nem értés viszont nagyon gyorsan megmutatkozott. Ám az első években Prudence, szerelemtől, vagy egy ahhoz hasonló érzéstől vezérelve, ellátta élettársát az ízlésének megfelelő élelemmel, pedig az ő szemében ezt az ízlést embert próbáló konzervativizmus jellemezte.

Igaz, továbbra sem főzött, de maga vásárolt be, és különösen büszke volt rá, amikor sikerült Paul számára megtalálni a legjobb steakeket, a legfinomabb sajtokat, legjobb felvágottakat. A hústermékek aztán buja rendetlenségben vegyültek össze közös hűtőszekrényük polcain az ő étrendjét alkotó gyümölcsökkel, gabonafélékkel és biohüvelyesekkel.

A vegán fordulat, amelyen Prudence 2015-ben esett át, szinte abban a pillanatban, amikor maga a szó is megjelent az értelmező szótárakban, kirobbantotta köztük a totális élelmiszer-háborút, amelynek az utóhatásaiból még tizenegy évvel később sem gyógyultak ki, és ami a házasságuknak sem hagyott sok esélyt.

Prudence első támadása brutális volt, abszolút és végleges. Egyszer, amikor Paul hazatért Marrákesből, ahol az akkori miniszterével volt az Afrikai Unió egyik kongresszusán, csodálkozva állapította meg, hogy a hűtőszekrényt a megszokott zöldségeken és gyümölcsökön kívül rengeteg furcsa élelmiszer árasztotta el: hínárok, babcsíra és a Biozone márkájú készételek keveredtek a tofuval, bulgurral, quinoával, tönköllyel és udon tésztával. Az általa ehetetlennek minősített ételekre csípős megjegyzést tett (szó szerint ezt mondta: „Csak csupa szar van itthon.”). Ezután egy rövid, de intenzív tárgyalás végén kapott egy polcot a hűtőszekrényben, hogy ott helyezze el a – Prudence kifejezésével – „prosztó kajáját”, amit azontúl magának kellett megvásárolnia, a saját pénzéből (ugyanis külön kasszán voltak, ami szintén nem elhanyagolható körülmény).

Az első néhány héten Paul még nagy merészen felvette a kesztyűt, de Prudence hevesen visszaverte a támadásait. Minden szelet Saint-Nectaire sajt vagy sertéspástétom, amit betett a polcra Prudence tofuja és quinoája közé, órákon belül visszakerült az eredeti helyére, ha nem egyesen a kukában kötött ki.

Egy évtizeddel későbbre a vihar látszólag elült. Étkezési téren Paul beérte a saját kis részlegével, amit gyorsan feltöltött, miután fokozatosan lemondott a kézműves termékek boltjainak látogatásáról, és megelégedett a táplálkozási szempontból egységes, és a megbízható terjesztésnek köszönhetően mindig beszerezhető, mikrózható készételekkel. „Enni csak kell valamit”, győzködte magát józanul az epikureizmus keserű formájához csatlakozva, miközben a Monoprix Gourmet szárnyas tajine-ját falatozta. A baromfi „az Európai Unió különféle országaiból származik”; lehetne rosszabb is, gondolta Paul, például brazil csirke, na, azt nem, köszönöm. Mostanában éjszakánként egyre gyakrabban előfordult, hogy aprócska lények jelentek meg a szeme előtt; gyorsan mozogtak, sötét bőrük volt és rengeteg karjuk.

A válság kezdete óta külön szobában aludtak. Nehéz egyedül aludni, ha elszokott tőle az ember: fázik és fél; de ők már régen túl voltak ezen a gyötrelmes szakaszon, és eljutottak valamiféle szokványos reményvesztettség állapotába.

Nem sokkal azután indult hanyatlásnak a párkapcsolatuk, hogy közös lakást vásároltak, mindketten húsz évre eladósodva, a Lheureux utcában, a Bercy park szélén – egy csodálatos kétszintes, kétszobás lakást egy fantasztikus nappalival, amit a lakberendezési lapok élettérnek szoktak nevezni, és parkra néző ablakokkal. Nem volt véletlen az egybeesés; a javuló életkörülmények gyakran járnak együtt az életöröm hanyatlásával, a páros életben rejlő öröm hanyatlásával. A környék „hihetetlenül zseniális” volt, legalábbis Paul hülye sógornője, Indy szerint, aki 2017 tavaszán járt náluk Paul boldogtalan öccsével. Szerencsére ez volt az egyetlen látogatásuk, Paul nem volt benne biztos, hogy még egyszer ellen tudna állni a kísértésnek, hogy kitekerje Indy nyakát.

Igaz, a negyed valóban hihetetlenül zseniális volt. A szobájuk, amikor még közös szobájuk volt, a Terroirs de France sugárúton álló Musée des arts forains-re nézett. És tőlük ötven méterre, a Saint-Émilion udvar utcája fölött, amely az egyik végétől a másikig átszeli a „Bercy Village” nevű városi négyszöget, télen-nyáron színes léggömbök lebegtek, magában a negyedben regionális vendéglők és alternatív bisztrók váltották egymást. Az ember itt kedvére újraélhette a gyermekkorát. A park maga is ezt a játékosan zilált szellemet tükrözte: a zöldségféléknek is jutott benne hely; a párizsi önkormányzat kezelése alatt álló veteményeskertek és üvegházak kertészeti képzéseket kínáltak a negyed lakóinak („Párizsban sem tilos ám a kertészkedés!”, ez a jelszó díszítette a pavilon homlokzatát).

És a lakás gyalog negyedórára volt a minisztériumtól – márpedig ez az érv megőrizte eredeti értékét. Nulla óra negyvenkét perc volt – bár Paul a merengése során végigfutott az egész életén, mindez csak negyedórájába került. Ha most elindul, egy órára akár otthon is lehet. Vagy, ha nem is otthon, legalábbis a lakásában… … …

Köszönetnyilvánítás

Ha néha pontatlannak találnak egyes tényeket, az nem minden esetben az én tévedésem, hanem gyakran a valóság önkényes torzítása okozza. Hiszen végeredményben ez egy regény, a valóság csak a kiindulópont. Ám nem árt némileg ragaszkodni a realitásokhoz, ezért igyekeztem adatokat gyűjteni, főleg orvosi területen.

Mindenekelőtt köszönetemet szeretném kifejezni Xavier Ducroq professzornak, a Metz-thionville-i Kórházi Központ neurológiai osztályát vezető főorvosnak. Elég nyugtalanító, hogy az emberi agyat ennyire nehéz megérteni, hogy ilyen szinten idegenek vagyunk saját magunknak; mindenesetre ha már némileg többet tudok erről a területről, azt neki köszönhetem.

Ő később bemutatott néhány embernek, akik közvetlenebb kapcsolatban vannak a mozgássérült személyek gondozásával. Először is Bernard Jeanblanc doktor úrnak, aki a Strasbourg közelében lévő EVC-EPR-részleg igazgatója volt (azt hiszem, azóta már nyugdíjba ment); a regényben róla mintáztam Leroux doktor alakját.

Ha most ideírom, hogy Astrid Nielsen milyen vitézül foglalkozik a férjével, annak nagyon nem fog örülni; tehát nem ezt fogom írni, de megragadom az alkalmat, hogy eláruljak itt valamit, amit nem mertem neki élőszóban elmondani. Amikor egyszer, késő éjszaka visszamentem a thionville-i állomásra, miután egy egész napot töltöttem el nála, először éreztem meg biztosan, hogy ha törik, ha szakad, be kell fejeznem ezt a regényt.

A későbbiekben sok információhoz jutottam Julien Lauter jegyző úrtól; információkat kaptam, és kifejezéseket tanultam tőle; megvallom, néhány ilyen kifejezést részben puszta élvezetből illesztettem bele Hervé „jegyzőségi magánszámába”.

A regény vége felé újabb kórképpel szembesülünk, és ez újabb specialistákhoz vezetett. Először is köszönetet mondok Fanny Henry doktornőnek, fogorvosnak; hősöm csak egy hozzá hasonlóan lelkiismeretes fogorvos rendelőjéből indulva vághatott neki kórházi zarándokútjának.

Azok között az orvosok között, akikhez rendszeresen eljárok, Alain Corré doktor úr, a fül-orr-gégész szakorvosom nyakába szakad a legnagyobb felelősség; tekintettel az életmódomra, alaposan kijárt volna nekem egy szájüregi rák. Az értékes orvosi információkon túl neki köszönhetem Nakkache doktor „à la Vietnám” kifejezését; ezért külön köszönet illeti.

Főhősöm állapotának rosszabbodásával Alain Ciorré doktor úr irányított át Sylvain Benzakin doktor úrhoz, aki a szájüregi rákok sebészeti központját vezeti a párizsi Fondation A. de Rothschild kórházban. Újraolvasva internetes üzenetváltásunkat, megdöbbenek válaszai pontosságán, és főleg azon, hogy milyen sok időt szánt a válaszadásra, miközben rengeteg egyéb dolga is lett volna.

Tulajdonképpen a francia íróknak nem lenne szabad habozniuk, hogy anyaggyűjtésbe kezdjenek; rengeteg szakember van, aki nagyon szereti a mesterségét, és boldogan szolgál róla felvilágosítással az avatatlan személyeknek. Szerencsére sikerült pozitív következtetéssel zárnom az írásomat: itt az idő, hogy befejezzem.

Tartalom

egy

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12.

kettő

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11.

három

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11.

négy

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14.

öt

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10.

hat

1. 2. 3. 4. 5. 6.

hét

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Kamocsay Ildikó
Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 373 8

Felhasznált betűtípus: Noto – SIL OFL