A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Rindell: The Other Typist

G.P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC., 2014

Fordította: Sóvágó Katalin

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © 2013 by Suzanne Rindell

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-380-4

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

1

Azt mondták, hogy az írógéptől elveszítjük a nőiességünket.

Egy pillantás az írógépre, és megértjük, miként juthattak erre a következtetésre a női erény és erkölcs önjelölt védelmezői. Az átlagos írógép, legyen az Underwood, Royal, Remington vagy Corona, szigorú tárgy, csupa komolyság, a szögletei célirányosak, nyoma sincs benne gömbölyded csacskaságnak vagy női hóbortnak. Vegyük hozzá az acél betűkarok erőszakosságát, amikor könyörtelenül püfölik a papírt. Könyörtelenül. Igen, a könyörület nem az írógép dolga.

Nem is hinném, hogy nagyon értek a könyörülethez, mert az én munkámnak több köze van az ellenkezőjéhez. Mármint a vallomásokhoz. Nem mintha én venném ki őket – az az őrmester dolga. Vagy a hadnagy dolga. De nem az én dolgom. Az én munkám csendes. Mármint akkor csendes, ha nem vesszük figyelembe az előttem trónoló írógép golyózáporos kattogását, miközben átteszem gépelt formába a sztenogramot. De még akkor sem én csapok lármát, mert végül is én csak egy nő vagyok, egy olyan jelenség, amelyet az őrmester csupán akkor látszik figyelembe venni, amikor távozunk a kihallgatószobából, amikor ő gyengéden megérinti a vállamat, és azt mondja nagy és ünnepélyes méltósággal: – Sajnálom, Rose, hogy egy hölgy ilyeneket kénytelen hallani. – A nemi erőszakra, a rablásra céloz, akármire, amiről éppen vallottak. Manhattani őrsünkön, amely a Lower East Side néven ismert körzetben található, ritkán van hiány bűnesetekben.

Tudom, hogy az őrmester jóindulatból használja a hölgy szót. 1924-et – hamarosan 1925-öt – írunk, és én valahol félúton vagyok a között, ami mostanában hölgynek és nőnek számít. Az eltérés természetesen részben az iskolai végzettségen múlik, amire – nagyon szerény mértékben – hivatkozhatok, miután elvégeztem az Astoria Gyors- és Gépíró Iskolát, de múlik a neveltetésen és a gazdagságon is, amire, lévén árva, aki tizenöt dollárt keres hetenként, nem hivatkozhatok. És természetesen múlik a foglalkozáson is. A hagyomány szerint egy hölgynek lehetnek elfoglaltságai, de állása, az soha, én pedig, mivel jobb szeretem az olyan életet, amelyben van tető a fejem fölött és rendszeres étkezés, kénytelen vagyok az utóbbit választani.

Amikor azt mondták, hogy az írógéptől elveszítjük a nőiességünket, valószínűleg úgy értették, hogy az írógép eltávolít az otthonunkból, de nem a varrodába vagy a gőzmosodába, hanem az ügyvédi és könyvelői irodákba, ahol korábban kizárólag férfiléptek hallatszottak; akkor pedig levetjük a kötényünket, ropogósra keményített blúzba és drapp rakott szoknyába öltözünk, amitől vitán felül elveszítjük a nőiességünket. Féltek, hogy ha örökké ilyen műszaki szerkezetek vesznek körül, mint a gyorsírógép, a sokszorosítógép, a számológépek, a csőposták, valamiként megkeményedünk tőlük, és asszonyi puha szívünk ridegre változik az irigységtől arra a sok vasra, rézre és acélra.

Gondolom, az igaz, hogy a gépírás elsajátítása eléggé férfias munkakörnyezetbe juttatta be a szebbik nemet, mint amilyen például a mi őrsünk, ahol mi, gépírók, a női kisebbséget alkotjuk. Való igaz, önök már hallhattak rendőrnőkről, Manhattanben talán meg is pillanthatták hébe-hóba azokat a tenyeres-talpas nagymamákat, akiket azért alkalmaznak, hogy megmentsék a férfiakat az illetlenség vádjától, ami túl gyakran előadja magát, ha az embernek naponta kell prostituáltakat terelnie, mint a birkákat. De az őrmester nem hisz a rendőrnőkben, és nem hajlandó alkalmazni őket. Ha nem kellene annyit gépelni, és ők is értenének hozzá, akkor egyáltalán nem vennének fel nőket. Úgyhogy az írógép az én útlevelem egy világba, amely egyébként zárva van nemem és énelőttem.

Megjegyzem, a gépelés nem az a brutális, elférfiasító munka. Akár ki is merném jelenteni, hogy a gépíró munkája – maga a diktálás egyszerű művelete, az ujjbegyek kecses staccatója a kisbetűkön járt kopogós táncban – talán a munka egyik legcivilizáltabb formája, amelyet modern világunk kínálhat. A többi miatt meg ne aggódjanak: egy jó gépírónő tudja, hol a helye, és boldog, ha nő létére méltányos jövedelmet húzhat.

Szóval, ha a gépírás férfimunka lenne, több gépíró férfit látnánk, márpedig nem látunk. Mindig a nőket látjuk gépelni, amiből az következik, hogy a tevékenységnek jobban kell illenie hozzájuk. Egész életemben egyetlen férfi gépíróval találkoztam, és annak az úriembernek a törékeny alkata még az enyémnél is kevésbé alkalmas volt arra, hogy egy rendőrőrsön dolgozzon. Az első perctől tudtam, hogy nem húzza sokáig. Olyan ideges tartása volt, mint egy kismadárnak, a bajuszát pedig mintha naponta igazította volna a borbély. Szép tisztán tartott fehér kamáslit viselt a cipőjén. A második napján egy bűnöző rálövellt a kamáslijára egy sűrű sugár bagólét. A gépíró, sajnálattal kell közölnöm, nagyon sápadt lett, és kimentve magát a mosdóba távozott. Ezek után már csak egy hetet maradt. Fehér kamásli!, csóválta a fejét az őrmester. Gyakran a helytelenítő csettintéssel jelzi, hogy megbízik bennem. Fehér kamáslinak nincsen helye itt!, tette hozzá, és én tudtam, hogy valószínűleg örül, amiért megszabadult egy ilyen piperkőctől.

Természetesen nem hívtam fel rá az őrmester figyelmét, hogy a hadnagy ugyancsak fehér kamáslit visel. A hadnagy és az őrmester nagyon eltérő férfitípusok, de már régóta kényszeredett szövetségre léptek. Mindig volt egy határozott érzésem, hogy egyik iránt sem szabad részrehajlónak mutatkoznom, mert felborítanám a törékeny egyensúlyt, amelyen együttműködésük alapul. Bár megmondom őszintén, sokkal felszabadultabb vagyok az őrmester társaságában, aki idősebb, és talán kissé kedvesebb hozzám, mint egy házasembernek illene, de én ezt apai gyengédségnek érzem, ő pedig azért lett őrmester, mert erényes ember, és őszintén hiszi, hogy küldetése rendet tartani hatalmas városunkban.

Ráadásul az őrmester mindenben szereti a rendet, és büszke rá, hogy betűre betartja a szabályzatot. Csak a múlt hónapban büntetett meg egy rendőrt egy heti fizetésmegvonással, amiért az adott a gyűjtőcellában várakozó hajléktalannak egy sonkás szendvicset. Értem én, miért tette. A csavargó olyan szomorú látvány volt; a bordái átsejlettek az inge vékony szövetén, a szeme úgy forgott, mint a sötét, mély üregben csapdába esett, rémült üveggolyó. Senki se vádolta az őrmestert keresztényietlenséggel, de azt hiszem, tudta, hogy a többiek ezt gondolják. Ilyen embert megetetni csak azt üzeni, hogy nincs haszon a kemény munkán meg a törvények tiszteletén, mi pedig nem engedhetjük, hogy ezeket az eszméket aláaknázzák, emlékeztetett minket az őrmester.

A hadnagy magasabb rangú az őrmesternél, noha ezt senki meg nem mondaná. Bár az őrmester mindenkit meg tud ijeszteni, ha úgy tartja kedve, nem nőtt magasra, jóllehet más szempontokból igencsak termetes. Nagy súlya a derekán gyűlik össze, rögtön az egyenruha nadrágja fölött, ami megnyugtatóan atyai pocakkal ruházza fel. Kackiás bajuszában szürke és fehér szálak tűntek fel az utóbbi években. Felpödörve viseli, és a barkóját is megnövesztette, ami már nem divatos, de az őrmestert nem érdeklik a divat változásai, főleg azok a botrányos dolgok, amik mostanában mennek. Hallottam, amikor egyszer, újságolvasás közben odavetette, hogy a mai divat is bizonyítja nemzetünk elkorcsosulását.

Vele ellentétben a hadnagy nem visel bajuszt, és simára borotválja az arcát, ami mostanában divatosabb. Az a pongyolaság is mai divat, amellyel hátrabrillantinozza a haját. Egy-két fürt szinte mindig kiszabadul a frizurájából és a szemébe lóg, ami alkalmat kínál, hogy beletúrjon a hajába, és a helyére igazítsa. Homloka közepétől jókora sebhely húzódik az egyik szeméig, ami különös módon jól áll neki. Fiatal, legföljebb egy-két évvel idősebb nálam, mivel pedig nyomozó, és nem járőr, nem kell egyenruhát viselnie. Ruhái elegánsak, de furcsán viseli őket, mert mindig olyan benyomást kelt, mintha kigurult volna az ágyából, egyenesen bele az öltönyébe. Rajta minden olyan legényes, még a kamáslija is, amelyet sose láttam még megközelítőleg sem olyan fehérnek vagy tisztának, mint a férfi gépíróét. Ezzel nem arra célzok, hogy a hadnagy piszkos lenne, inkább arra, hogy csak rendetlen.

Vagyis bár folyton pacuhának látszik, meg vagyok győződve róla, hogy rendszeresen tisztálkodik. Gyakran az asztalom fölé hajolt, hogy beszéljen velem, és megfigyeltem, hogy mindig Pears’ szappantól illatozik. Mikor rákérdeztem, hogy az a szappan nem inkább hölgyeknek való-e, mint uraknak, elvörösödött és láthatólag nagyon a lelkére vette, pedig én nem akartam semmi rosszat. Válasz nélkül hagyta a kérdésemet, és majdnem két héten át került. Azóta nem illatozik Pears’ szappantól. A múltkor az asztalom fölé hajolt – nem azért, hogy beszélgessen, hanem hogy némán elvegye az egyik átiratomat –, és észrevettem, hogy most olyan szappantól illatozik, amelynek az illatanyaga a drága szivarok és a drága bőr szagát utánozza.

Azért dolgozom szívesebben az őrmesterrel, mert a hadnagy főleg gyilkossági ügyekkel foglalkozik, és ha felkér, hogy tartsak vele a kihallgatószobába, a legvalószínűbb, hogy egy gyilkossággal vádolt bűnöző vallomását kell megörökítenem a gyorsírógéppel. A hadnagy hangjában az őrmesterétől eltérően nincs mentegetőzés, amikor felszólít, hogy kövessem. Sőt, néha mintha egy csepp kihívást éreznék a hangjában. Külsőre persze roppant erélyes és hivatalos.

Minket tartanak a gyengébb nemnek. Szerintem a férfiak nem vették figyelembe a tényt, hogy nekünk, nőknek kétszer kell végighallgatnunk minden vallomást. Amint rögzítettem a diktált szöveget a gyorsírógépen, le kell másolnom angolra az írógéppel, mivel a férfiak nem tudják olvasni a sztenogramot. Nekik olyanok azok a jelek, mint a hieroglifák. Nem bánom annyira, mint amennyire bánnom illenék, hogy kénytelen vagyok kétszer legépelni ezeket a történeteket, de azért kicsit mégis lehangoló, hogy közvetlenül, teszem azt, ebéd vagy vacsora előtt kell átrágnom egy késelés vagy egy agyonverés részleteit. Tudják, az a baj, hogy amint a gyanúsítottak felhagynak a tagadással, és úgy döntenek, hogy könnyítenek a lelkükön, sokszor aprólékosan ismertetik, mivel járnak az ilyesfajta cselekmények. Erkölcsös ember létemre nem élvezem ezeket a vérfagyasztó részleteket, bár a világért nem engedném, hogy a hadnagy észrevegye rossz közérzetemet, amit bizonyára asszonyosan gyönge gyomrom számlájára írna. Biztosíthatom magukat, hogy a gyomrom ebben nem gyönge.

Elismerem, van valami közvetett intimitás abban, ha egy másik ember társaságában hallgatjuk végig ezeket a vallomásokat, és nem állíthatom, hogy élvezem ezeket a perceket a hadnaggyal. A gyanúsítottak, akiket kihallgat, igen gyakran valamilyen nőt öltek meg, és az esetek többségében elég gonosz dolgokat műveltek előtte az áldozattal. Ha olyan gyanúsított vall, aki a legbrutálisabb módon bántalmazott egy fiatal nőt, szinte minden levegő elfogy a szobából. Időnként érzem, hogy a hadnagy engem néz, amikor a bűnöző rátér a legerőszakosabb részletekre. Egykedvűen figyeli a reagálásomat. Az ilyen percekben tudományos kísérletnek érzem magam. Esetleg egy olyan lélektani kísérletnek, amilyeneket úgy felkaptak mostanában. Ülök, gépelek, és lehetőleg igyekszem nem venni tudomást a hadnagyról.

Az őrmestertől eltérően, aki tapintatból aggódik értem, a hadnagyot nem látszik túlzottan izgatni, hogy olyasmit hallok, ami felhorzsolja állítólagos tiszta lelkemet. Őszintén szólva kétlem, hogy ezt keresné az arcomon. Nagyon valószínűleg azt találgatja, hogy beleájulok-e a gyorsírógépbe. Ki tudja, akár még fogadnak is rám a többi rendőrrel. Csakhogy modern világban élünk, amelyben a nőknek épp elég dolguk van az örökös és kötelező ájuldozás nélkül is. Jó lenne, ha a hadnagy abbahagyná ezt, hogy úgy bámul rám, mint egy kíváncsi kölyökkutya, és csak hagyná, hogy tegyem a dolgomat. Amiben mellesleg egészen jó vagyok. Percenként 160 szó a teljesítményem a rendes írógépen, de a gyorsírógépen fel tudok menni majdnem háromszázig. Nagyjából hidegen hagy a vallomások tartalma, amelyeket rögzítenem, majd átírnom kell. Az írógéphez hasonlóan én is azért vagyok ott, hogy pontosan jelentsek. Azért vagyok ott, hogy elkészítsem a hivatalos és pártatlan aktát, amelyet majd felhasználnak a bíróságon. Azért vagyok ott, hogy leírjam azt, ami később az igazság lesz.

Persze vigyáznom kell, nehogy az ilyen dolgokban felülkerekedjen a büszkeségem. Egy alkalommal, amikor távoztunk a kihallgatóból, a szándékoltnál kissé talán hangosabban mondtam a hadnagynak: – Nem vagyok liba, tudja.

– Pardon? – Megállt, sarkon fordult, végigmért, ismét úgy, mint egy tudós, aki a kísérleti tárgyat tanulmányozza. Pár lépést tett felém, mintha bizalmasok lennénk, és ismét megcsapott a szivarok és a bőr szappanos lehelete. Kihúztam magamat, köhintettem, és igyekeztem megvetni a lábamat, ezúttal több méltósággal.

– Azt mondtam, nem vagyok liba. Nem ijeszt meg. Semmi sem. Nem vagyok hisztérikus. Elfelejtheti, hogy repülősóért kell futnia. – Az utolsó részt a hatás kedvéért mondtam, mert az őrsön nem tartunk repülősót, és kétlem, hogy mostanában bárki is tartana a zsebében ilyet. Rögtön meg is bántam a túlzást. Túl drámaian hangzott, egy hisztérika szájába illett volna, holott csak egy perce állítottam, hogy nem az vagyok.

– Miss Baker… – kezdte a hadnagy, ám a mondat vége lemaradt. Másodpercekig bámult az arcomba. Végül úgy bökte ki, mint akit megszúrtak: – Minden okom megvan elhinni, hogy képes lenne szemrebbenés nélkül leírni a Hasfelmetsző Jack vallomását. – Mielőtt kigondolhattam volna a csattanós visszavágást, sarkon fordult, és elsietett.

Nem vagyok biztos benne, hogy bóknak szánta. Miután egy népes rendőrőrsön dolgozom, nem idegen tőlem a gúny. Az is lehetséges, hogy a hadnagy régóta nevet rajtam. Nem sokat tudok a Hasfelmetsző Jackről. Annyit tudok róla, hogy abnormális ügyességgel forgatta a kést.

Annyiban hagytam a témát, és nem hoztam még egyszer szóba a hadnagy előtt. Többé-kevésbé kiszámítható harmóniában folytatódott az élet az őrsön: az őrmester tartotta magát a kényszeredett együttműködési szövetséghez a hadnaggyal, aki viszont tartotta magát az udvarias, ám kimért egymás mellett éléshez velem.

Minden ilyen harmonikusan ment, amíg fel nem vették a másik gépírónőt.

Abban a másodpercben rájöttem, hogy történik valami, amikor bevonult az ajtón az állásinterjúra. Azon a napon nagyon nyugodtan és csendesen jött, de én tudtam, hogy ez csak olyan, mint a vihar szeme. Sötét epicentruma volt valaminek, amit akkor még nem egészen értettünk, egy helynek, ahol hideg és forró keveredik veszélyesen, és mindent megváltoztat maga körül.

Talán rossz kifejezés rá „a másik gépírónő”, mivel egész idő alatt voltak más gépírónők. Én csak az egyik voltam a három közül. Volt egy Iris nevű, negyvenéves asszony, sovány arcú, hegyes állú, szürke madárszemű. Iris mindennap más színű, hölgyeknek való nyakkendőt viselt. Mindig szívesen vállalt túlmunkát, ha arra volt szükség, és ezt nagyon méltányolták. (A bűn nem megy víkendre, és nincs munkaszüneti napja, szerette mondogatni az őrmester.) Ami a magánéletét illeti, Iris sose volt férjnél, és nehéz volt elképzelni róla, hogy valaha is életcéljának tekintette volna a házasságot.

Aztán volt Marie, sok szempontból szöges ellentéte Irisnek. Marie gömbölyű volt, örökké vidám, és kissé bicegett, mert gyerekkorában átment a bal lábfején egy omnibusz. Marie épp csak betöltötte a harmincat, de már másodszor volt férjnél. Az első férje megszökött egy kóristalánnyal. Mivel Marie sehol sem találta, így el sem válhatott tőle tisztességesen, egy vállrándítással elintézte a házasságlevelet, és feleségül ment a második férjéhez, Horace-hoz, aki rendes volt hozzá, csak örökké bajlódott a köszvényével. Marie azért dolgozott az őrsön, mert nem áltatta magát azzal, hogy Horace képes lesz eltartani. Érzelmes nő volt, aki szerelemből ment férjhez, annak ellenére, hogy a köszvény csak rosszabbodhatott, és Horace egyre gyakrabban leesett a lábáról. Az őrsön azt az otromba viccet faragták róla, hogy „baromi jó” lehet, amikor ezek ketten járják a valcert, Marie a nyomorék lábával, Horace a köszvénytől dagadt lábával. Sose mondták a füle hallatára, de Marie nem volt bolond, és tisztában volt vele, hogy a vicc sokszor előkerül, de régen eldöntötte, hogy elengedi a füle mellett. Általában pártolt mindent, ami bajtársiasabbá tette a légkört, következésképpen mindenki szívesen dolgozott vele.

És voltam én, természetesen. Valamivel több mint két éve dolgoztam az őrsön, és máris a leggyorsabb és legpontosabb gépírónő hírében álltam. Hárman képesek voltunk megbirkózni az őrs szükségleteivel, gépeltük a könyvelést, a vallomásokat, a levelezést. Mármint képesek voltunk megbirkózni, amíg a Volstead-törvény, hogy úgy mondjam, komoly fellendülést nem hozott a szakmánkban.

A törvény nem örvendett túlzott népszerűségnek az őrs köreiben, és egy ideig határozott lagymatagság volt megfigyelhető a betartatásában. A járőrök morogtak, és csak minimális segítséget nyújtottak a Kocsmaellenes Ligának, amikor azok sorra záratták be az itatókat. Ha rábukkantak a fürdőkádban pancsolt ginre, a rendőrök gyakran csak megintették a tetteseket, bár a bűnjeleket természetesen elkobozták. A Keresztyén Asszonyok Antialkoholista Egyletének összes nemzetmentő igyekezete ellenére sem hitte el mindenki, hogy a pohár maga az ördög. Még bírák is akadtak, akik nem bírták összeszedni magukban a kellő felháborodást a törvénynek leplezetlenül fittyet hányó szeszcsempészek példás megbüntetéséhez. A férfiember persze hogy megkíván az egész napos kemény munka után egy rendes adag valamit, szólt a hadnagy jó hangosan, hogy mindenki hallja, és a vállát vonogatta.

A dolgok így mentek egy darabig. Időnként behoztak a környékről egy csapat embert – jobbára férjeket és apákat –, akik zugpálinkát árultak. Kaptak egy körmöst, aztán mehettek haza. Ennél komolyabban senki se vette a dolgot.

De, mint mondják, nyikorgó kerék kapja a hájat; a mi esetünkben Mabel Willebrandt helyettes főügyész volt a nyikorgó kerék, a háj pedig mi. Nem állítom, hogy ismerném a jogi pályafutását, de amennyire a sajtóból megítélhetem, Mrs. Willebrandtnak jutott a kétes megtiszteltetés, hogy vállalja a rendőri visszaélések eseteit, amelyektől lustább vagy óvatosabb férfi kollégái őrizkedtek, méghozzá akkora élvezettel esett nekik, hogy gyakran lett főcím belőle. Gondolom, csak természetes, hogy Mrs. Willebrandt felcsapott a vesztett jogesetek védőszentjének: elvégre nő volt, és nem sok kockázattal járt, ha a népszerűtlen témákat egy nőre bízták. Ha egy nő mond csődöt a szakmájában, azt másként ítélik meg, mint ha egy férfi mond csődöt a magáéban. Ám tisztán látszott, hogy Mrs. Willebrandt nem óhajt csődöt mondani. Szívósnak és leleményesnek bizonyult. Noha nem szövetkezhetett Hylan polgármesterrel, sikerült „szót értenie” Miriammel, a polgármester feleségével, hogy az általuk kellően megdolgozott sajtó napirenden tartsa, miszerint New York mutasson példát az országnak, és határozottabban igyekezzen antialkoholista mintavárossá fejlődni. Mindezt azért mondom el, mert ennek a politikai helyezkedésnek az eredményeként tették meg a mi őrsünket a „Nemes Kísérlet” különleges intézményévé. Ezt értem én az alatt, hogy mi lettünk a háj, amelynek el kellett hallgattatnia Mrs. Willebrandt kerekének nyikorgását.

A hivatalos rendelkezés úgy szólt, hogy mi leszünk a város első „rohambrigádja”. Velünk mutatnak majd példát más őrsöknek. Erősítést kaptunk, és azt parancsolták, hogy szimatoljuk ki a körzet legnagyobb illegális lebujait, és szervezzünk razziákat. Csakhogy egy őrs fura dolog: működésének megvan a saját kémiája, és az olyan, mint egy recept, tehát ha az összetételt megváltoztatják, idő kell hozzá, amíg ismét kialakulnak a kapcsolatok. Őrsünk nem lelkesedett az új tagokért, még kevésbé ujjongott a fejetlen razziázás ötletétől, amely még a mostaninál is népszerűtlenebbé teszi a környékbeliek előtt, de kénytelen volt engedelmeskedni. Miközben az emberek a változások miatt lamentáltak, az őrmester láthatólag komolyan vette az új felelősséget. Határozottan az volt a benyomásom, hogy egyszerre tekinti szakmai lehetőségnek és erkölcsi kötelességnek. Felvirradt az elodázhatatlan nap, amikor bejelentette, hogy a törvény teljes szigorával kell lesújtani mindenkire, aki akár egyetlen palack whiskyt is áthoz a New York–New Jersey államhatáron, és ez a parancs nemcsak a rendőröket, de a gépírókat is nagyon megdolgoztatta. A restanciás papírmunka hamarosan kezdte eldugítani a rendszert, a gyűjtőcellában kizárólag szeszcsempészek tartózkodtak, akik megismerkedhettek a konkurenciával, és közös stratégiákat javasolhattak a rendőri leleplezés jövőbeni kijátszására.

Ekkor volt, hogy az őrmester telefonált a munkaközvetítőnek, és kért még egy gépírónőt.

Odalie akkor még nem vágatta le a haját, amikor bejött az állásinterjúra. Ha le lett volna vágva, kétlem, hogy az őrmester alkalmazta volna, bár abban biztos vagyok, hogy a hadnagy nem bánta volna. Én már Odalie nyiratkozása előtt gyanítottam, hogy a hadnagynak tetszik ez a botrányos fazon, és tetszenek a nők, akik mernek így mutatkozni.

Emlékszem a napra, amelyen Odalie bejött, levette cloche kalapját, és megmutatta ugyanolyan fazonúra vágott, hollófekete haját, amely pontosan az álláig ért, és nagyon egyenes volt a széle. Emlékszem, hogy a frizura kihozott valami meghatározhatatlan és divatosan keleti jelleget Odalie arcából, különösen a szeme körül, és a haja úgy ragyogott, akár egy zománcozott sisak. Arra is emlékszem, hogy rajtakaptam a hadnagyot, amint Odalie-t bámulja a szoba túlsó végéből. Aznap többször gratulált Odalie-nak a bátorságához és az ízléséhez. Ami az őrmestert illeti, ő nem fűzött hozzá hivatalos megjegyzést, csak az ebédnél morogta bele a levegőbe, hogy a férfiak hajlamosak rosszat feltételezni egy rövid hajú nőről.

Ám ez később történik. Mint említettem, Odalie haja az interjú napján még nem volt levágva. Reggel érkezett az őrsre, illedelmesen púderozott arccal, szoros kontyba tűzött hajjal. Emlékszem, fehér kesztyűt és drágának tűnő kosztümöt viselt, ugyanolyan türkizkéket, amilyen a szeme volt, de igazából a hangja tette rám a legmélyebb benyomást, mert az árulta el a legtöbbet abból, ami az igazi természete volt, bár ezt csak később tudtam meg. Fátyolos hang volt, azzal a mély vibratóval, amelytől nagyon kellett figyelni gyermekesen ívelt ajkára, hogy pontosan értsük a száján kijött szavakat. Ilyen volt a hangja, amíg el nem bűvölte vagy fel nem derítette valami, mert olyankor dallamosan hullámzott, mint mikor skáláznak a zongorán. Az ártatlan csodálkozás és az ördögi kajánság paradoxona volt, megrészegített mindenkit, aki hallotta. Néha – még ma is – azon gondolkozom, hogy éveken át csiszolta-e azt a hangot, vagy egyszerűen azzal született?

Az interjú rövid ideig tartott. Kétlem, hogy az őrmesternek és a hadnagynak sokkal többet kellett volna tudnia róla annál, hogy képes-e elég gyorsan gépelni (stopperórával ellenőrizték, amin Odalie úgy nevetett, mintha a legszellemesebb és legélvezetesebb játékra biztatnák), tisztességes külsejű és valóban jó modorú-e. Általában ennyiből állt az új gépírónők vizsgáztatása. Odalie azzal a hanggal nyomban elbűvölte mindkettejüket. Mikor megkérdezték, fogja-e bírni gyomorral az őrsre behozott bűnözők gyakran roppant gusztustalan dolgait, skálázva kacagott, majd fátyolosra váltva közölte, miszerint ő nem az a lány, akit finnyásnak neveznek, ő csak a Mouquinnál várja el, hogy gusztusos legyen a fogás. Egyáltalán nem tartottam szellemesnek a tréfát, de az őrmester és a hadnagy is kuncogtak, azt hiszem, már ebben a korai szakaszban is alig várva, hogy Odalie megkedvelje őket. Füleltem a szoba túlsó végéből, és hallottam, amint azt mondják Odalie-nak, hogy fel van véve, hétfőn beléphet. Abban a pillanatban megesküdtem volna, hogy Odalie tekintete átvillan a szobán, a legkurtább pillanatra megállapodik az arcomon, és a szája alig észrevehető mosolyra görbül. Ám ez futó benyomás volt, utólag abban sem lehettem biztos, hogy egyáltalán engem nézett-e.

Pokolian kedves lány!, mondta Odalie távozása után a hadnagy. Összegzése egyszerű volt, de valóban nevet adott valaminek, amit addig nem egészen határozhattam meg. Igazság szerint valószínűleg – akár öt évvel is – fiatalabb voltam Odalie-nál, ám az a szó, hogy lány, sokkal többet jelentett nála, mint nálam. Odalie varázsának egy része abból állt, hogy olyan nagylányosan tudta viselni magát. Izgalom volt körülötte a levegőben, olyan izgalom, amelyben talán a kívülálló is részesülhet, mint Odalie titkos cinkosa. Hangja borzongott a fiús energiától, amely azt sugallta, hogy elegáns tartásával és kifinomultságával együtt is harsogóan egészséges, tud fára mászni, és megver teniszben. Ezzel a megfigyeléssel azt is kezdtem felismerni, hogy Odalie viselkedésének érzéki derűje kiváltságokat, automobilokban és teniszpályákban gazdag gyermekkort sejtet, olyan dolgokat, amelyek hiányoztak az én gyerekkoromból, sőt szerényen meg merném kockáztatni, az őrmester és a hadnagy gyermekkorából is. Igen, modora gazdagságra utalt, de talán bölcsen nem mondta ki. Ebből a szempontból afféle egzotikum volt számunkra, de úgy, hogy azt valószínűleg csak tudat alatt éreztük. És mint ahogy az egzotikus lényeknél szokás, visszafojtottuk a lélegzetünket, nehogy elijesszük. Az őrsön senki se mert rákérdezni, hogy miért áll itt köztünk ez a vagyonos fiatal nő, és miért kacag úgy, mintha boldog lenne, amiért kiszemelték egy szerény gépírónői állásra. Mindig büszke voltam a jó szimatomra és a kritikus szememre, de volt egy dolog, amelyet még abban a kezdeti bíráló kedvemben sem firtattam, mégpedig az, hogy minek kell Odalie-nak ez a munka. Annyit mondhatok, hogy mind hajlamosak vagyunk a vakfoltokra, ha a megfelelő fényt villantják a szemünkbe.

Azon a napon, miután elbúcsúzott, és mondták neki, hogy jöjjön be hétfőn, kisietett gyermekien apró léptű, könnyed járásával az őrs ajtaján, de közben valami lehullott a kosztümkabátja gallérjáról, és végigugrált a padlón. Tekintetem azonnal a kőlapon heverő tárgyra siklott, amely villogott a csupasz villanykörték fényében. Tudtam, hogy utána kellene kiáltanom, figyelmeztetnem kellene, mégis csendben maradtam, és Odalie ment tovább, mint aki észe se vette. Eltűnt az ajtó mögött, én meg csak ültem ott hűdötten percekig. Végül megmozdított a kíváncsiság. Csendesen felálltam, és odamentem a tárgyhoz, amely árván hevert a padlón.

Egy bross volt, rendkívül drágának tűnő ékszer, opálok, gyémántok és fekete ónixok, nagyon modern, csillagrobbanást utánozó mintában. Volt valami benne, ami Odalie lényegét látszott tükrözni, mintha az ő miniatűr arcképe lenne. Szempillantás alatt felkaptam, a markomba rejtettem, és visszatértem az asztalomhoz. Élei a húsomba vájtak. Leültem, az asztal alá dugtam a kezem, hogy a többiek ne lássák, és csak bámultam elbűvölten a szép tárgyat. Puhán csillogott még az árnyékban is. Egy idő után elszólítottak, hogy gépeljek le valamit, és kénytelen voltam lerázni magamról a bross igézetét. Kihúztam az egyik asztalfiókot, és eldugtam az ékszert leghátra, valamilyen papírok alá. Megfogadtam, hogy hétfőn, ha majd bejön dolgozni új munkahelyére, az lesz az első dolgom, hogy szólok neki, de a zsigereimben már akkor is tudtam, hogy ez hazugság.

A nap hátralevő részében nem szabadulhattam attól a zavaró, különös érzéstől, hogy van valami a látóteremben, amelyet érzékelek, de nem nézhetek rá. Már akkor élt bennem a gyanú, hogy Odalie készakarva ejtette le a brosst, mert próbára akart tenni. Utólagos bölcsességgel persze már látom, mennyire rá vallott ez a taktika. Egyetlen sima húzással olyan csapdába csalt, amelyben egyenlő szerep jutott a szégyennek és a kísértésnek. Attól kezdve hozzá voltam kötve, és örökké azon morfondíroztam, tud-e mohó lopásomról, de sose kaptam választ a kérdésre. Holott még kezet se ráztunk, és be se mutattak egymásnak.

2

Félrevezetés lenne olyasmire célozgatnom, hogy már akkor mindent tudtam arról, milyen hatással lesz Odalie az életemre, általában az őrsére. Mint korábban mondtam, abban a pillanatban felismertem, hogy történik valami, amikor Odalie belépett az ajtón, és ennyi igaz is volt, de ugyancsak szorult helyzetben lettem volna, ha meg kellett volna mondanom, pontosan mi is az, vagy hogy milyen mértékben befolyásol majd engem. Az első találkozás után Odalie gondolata legfeljebb enyhe szorítást jelentett a gyomromban, de semmi bonyolultabbat vagy kézzelfoghatót. A hét hátralevő részében néhányszor kihúztam a fiókot, lopott pillantást vetettem a brossra, és Odalie-ra gondoltam, de a munkahelyi feladataim gyakran félbeszakították tűnődésemet. Egyszer-kétszer tudattam magammal, hogy bizonyára rengeteg brossa van. Talán észre sem vette, hogy ez az egy hiányzik a gyűjteményéből. Úgy okoskodtam, hogy talán nem is érdekli. Elképzeltem magamat, amint hanyagul visszaadom neki. Azt is elképzeltem, amint hanyagul elfelejtem visszaadni neki. Egyik forgatókönyvben sem voltam hajlandó odáig lenni érte. Színleltem, hogy fütyülök a brossra, semmit sem jelent nekem. Nagyon felszabadító érzés volt ilyen blazírtnak képzelni magamat, akit ennyire nem érdekel ez az új, egzotikus lény és a kincsei. Mire eljött a hétvége, már nem képzeltem el sem Odalie-t, sem a brossát.

Akkoriban egy panzióban laktam, a velem azonos korú és jövedelmű, férjezetlen hölgyek többségének szokása szerint. A panziót egy Dorothy – vagy Dotty, mert jobban szerette, ha ezen a néven szólítják – nevű fiatal özvegyasszony vezette, akinek ványadt, mosogatólé színű haja és négy apró gyereke volt. A szülések fáradalmai és az örökös házimunka megvénítették az arcát, a bőre foltos és vöröses lett, mintha kifújta volna a szél, a szeme alatt és az állán megereszkedett a bőr, habár kétlem, hogy idősebb lett volna harmincnál. Gyanítom, hogy közelebb járt a huszonnyolchoz vagy a huszonkilenchez. Persze korunkban nem ritkák az ilyen fiatal özvegyek. Nagyon mindennapos története volt: a férje eltűnt abban a gyalázatos háborúban, amely a mi nemzedékünk oly sok fiatal férfiját fölfalta, még csak nem is köpve a sírjukra. Dotty gyakran mondogatta, hogy ha a gyerekeknek nem itthon lenne szükségük rá, elutazna azokra a ragyás mezőkre a francia–német határon, hogy lássa a férje végső nyughelyét – azt a helyet, mondja, ahol Dannyvel végzett a mustárgáz.

Danny és Dotty: összecsengő nevük meghitt alliterációja még fájdalmasabbá tehette Dotty gyászát és veszteségét. Ha túl sokszor belenyalt abba az általa főzőbornak nevezett és a konyhai kamraszekrényben tartott valamibe (amelynek üvege mindig újratöltötte magát, dacolva a szesztilalom kihívásaival), néha elmesélte Danny halálát, úgy, mintha ő is a szemtanúja lett volna. Feltétel nélkül hitte, hogy Danny teste belezuhant egy lövészárokba, és most ott fekszik trehányul elföldelve az egyik olyan hosszú, gyűrött sírhalomban, amelyeknek százai, mint hallottam, máig vadhúsként éktelenkednek a francia szántókon. Dotty legkisebb gyereke három és fél éves volt, a matematika nem egészen látszott igazolni a férj apaságát, de ezt sose mondtam Dottynak, inkább hálás voltam a méltányos lakbérért, amelyet felajánlott, és nem óhajtottam szükségtelen bajt. Mindig hajlandó voltam belátni, hogy háborús években a magány egészen más és sokkal erősebb, mint máskor.

Magam is tudok valamit a magányról, de az egyedüllétről nem. A panzióban sose voltam egyedül. Eléggé viharvert, barna homokkő ház volt Brooklynban. Gondolom, azért került ilyen állapotba, mert Dottynak nem volt férje, aki elvégezze a karbantartást, és korlátozott jövedelméből még a legszükségesebb javításokhoz sem hívathatott mesterembert. Jó nagy ház lett volna egy családnak, de nem az nyolc felnőttnek és négy gyereknek, mint az én ottlétem idején. Szükségtelen mondanom, hogy mindig volt lárma és felfordulás.

Még az én szobám sem kínált rendszeres, elvárható egyedüllétet. Jó nagy volt, de megfelezték a helyiség közepén kifeszített szárítókötélre csíptetett, szürkülő és csúnyán pecsétes lepedőkkel. Fél-privát, azt hiszem, így szólt az újsághirdetés, amelyet Dotty adott fel. Nem gondolom, hogy készakarva csalni akart volna, elvégre a leírás annyira-amennyire megfelelt az igazságnak, és kevesebbet kért érte annál, amire minden más panzióban számíthattam volna. Viszont ha az én lakbéremet megszorozzuk kettővel, az valószínűleg több annál, mint amennyit Dotty akkor kap, ha egy személynek adja ki a szobát. Úgy vélem, egy üzlet értéke mindig nézőpont kérdése.

A szoba másik lakója egy pufók képű, gödröcskés térdű, barnásvörös hajú lány volt, aki közel állt hozzám korban, és Helennek hívták. Attól tartok, a fejébe szállhatott a neve, mert gyakran viselkedett úgy, mintha összetévesztené magát Szép Helénával. Talán kegyetlenség ilyet mondanom, de az a helyzet, hogy jó sok kakadut láttam, ám egy sem tollászkodott annyit, mint Helen. Örökké a tükör előtt ült, fordította a fejét erre meg arra, csodálkozást és kéjes elragadtatást mímelve, ami az ő húsos arcával olyan volt, mintha egy darab puha kelt tésztát nyomkodnának bele különféle sütőformákba, így csak mérsékelten meggyőző teljesítményt nyújtott. Sose vallotta be, de gyanítom, hogy titokban színpadi ambíciókat dédelgetett. Együttlakásunk idején bolti eladó volt, amit kimondhatatlanul előkelőbbnek tartott az én foglalkozásomnál. Nem is titkolta, mi a véleménye rólam, aki a rendőrségnél gépelek. Ne izgulj, Rose, mondogatta kéretlenül. Nem kell mindig azon a rémes helyen dolgoznod. Egész biztos, hogy jön majd valami jobb! Ha pedig megjön, akkor majd segítek lecserélni ezeket a férfias ruhákat, és keresünk neked pár édes, ízléses cuccot. Helen élvezettel használta az ízléses szót, bár az együtt leélt idő alatt rájöttem, hogy ez nem egészen azt jelenti neki, mint nekem.

Amikor beköltöztem a panzióba, Helen már egy ideje ott lakott a szobában, következésképpen kiválasztotta magának a jobbik részt, vagyis azt az oldalt, ami távolabb volt a folyosóra nyíló ajtótól. Mivel nekem nem volt okom keresztülvágni Helen térfelén, általában nem háborgattam. De ha ő járkált ki vagy be, kénytelen volt átjönni az én térfelemen, ahol szemrebbenés nélkül rendetlenséget csinált, vagy ledobta cipőjét-harisnyáját nálam. Gyanúm szerint át is rendezte a szobát, mielőtt beköltöztem, hogy a különb bútorok mind nála legyenek. De hát, gondolom, ilyen az emberi természet. Ki mondja, hogy nem ugyanezt csináltam volna, ha én vagyok itt elsőnek?

Mindenesetre azon a héten Helen nagy hűhót csapott egy látogató úriember miatt, aki péntek estére volt várható, úgyhogy aggodalmamat a munka és Odalie miatt egykettőre a háttérbe szorította Helen drámázása attól a perctől fogva, hogy megérkeztem. Hazafelé tartva természetesen fogalmam sem volt róla, hogy nekem milyen szerepet szánnak Helen társasági életében. Az medvecsapdaként várakozott rám a napi utazás végén.

Az őrsről jövet átkeltem villamossal a Brooklyn hídon, míg az út hátralevő részét gyalog tettem meg. Az elhaladó automobilok váltakozó tülkölése, motorjaik zsörtölődő morgása ellenére hozzászoktam, hogy úgy tekintsem ezt az időt, mint egy lazító szertartást, amely lehetővé teszi, hogy átgondoljam a nap eseményeit. Azon a pénteken több anomália történt az őrsön, amelyek különösen lefoglaltak. Délelőtt vallomást tett egy ember, aki elsőre józannak látszott, de kiderült róla, hogy súlyosan ittas, és talán nem is egészen épeszű.

Bementem a kihallgatóba a hadnaggyal, és elkezdtem írni a szokott módon a gyanúsított vallomását. Először normálisnak tűnt, szabványos konyhai késelésnek férj és feleség között. Véletlen szerelmi bűntény, így nevezik az ügyvédek a bíróságon. Nem mintha minden tárgyaláson ott lennék, de időnként szeretek beülni, és mindig furcsállottam ezeknek a szavaknak a kombinációját, mert úgy veszi ki magát, mintha bűntény lenne a véletlen szerelem. Röviden, szokványos eset volt, automatikusan le is írtam minden elhangzott szót.

Ám nagy meglepetésünkre a vallomás tizedik percében a gyanúsított fejest ugrott egy másik bűncselekmény ismertetésébe – mármint hogy belefojtott volna valakit az East folyóba. Értetlenül összenéztünk a hadnaggyal, aki vállat vont, és a tekintete mintha azt üzente volna: Hát, ha a pasas két bűnt akar bevallani egy helyett, akassza csak fel magát. Megszakította a feleséggyilkos szálat, és gondosan türelmesre vett hangon faggatni kezdte a gyanúsítottat a rejtélyes vízbe fojtásról. Észrevettem azt is, hogy óvatosan átvált kötetlen hangnemre. A szobában jelentősen megváltozott a hangulat, váratlanul olyan lett, mintha a hadnagy valamelyik barátjával diskurálna, például egy az időjáráshoz hasonlóan elcsépelt témáról. Könnyebb lett a leütés a gyorsírógépen, lényem mintha beleolvadt volna a falba, hogy ők kettesben maradhassanak. Végül az ember előrehajolt, és suttogássá halkította le a hangját. A polgármester utasította, hogy ezt csinálja, mondta az ember. Ő csak a parancsot teljesítette. Ismét a hadnagyra néztem. Látszott rajta, hogy igyekszik közönyös kétséget színlelni, de megrezzent Hylan polgármester neve hallatán, és a szája megmerevedett az akaratlan feszültségtől.

– És miért akarta volna a polgármester, hogy maga megtámadja azt az embert? – kérdezte vállveregető hangon, mutatva, hogy igyekszik a gyanúsítottunk kedvében járni.

– Azért – felelte a gyanúsítottunk –, mert ő is a része volt a láthatatlan kormánynak! A korruptnak! – Amikor ezt ordította, akkor éreztem meg a leheletén a házilag pancsolt gin szagát. Hangosan csuklani kezdett. Azt hiszem, a „láthatatlan kormánnyal” Hylan polgármester egyik nagy port kavart beszédére célzott, amelyben azzal vádolta meg a Rockefellerhez hasonló egyéneket, hogy túlságosan beleszólnak a politikába. Most döbbentem rá, hogy a polgármester beszédét halljuk az itóka és a valószínű elmebaj szűrőjén át. A hadnagy igyekezett visszaragadni az irányítást, és folytatni a félbemaradt kihallgatást, de a gyanúsított még hangosabban kezdett csuklani, és rendkívüli módon fölhergelte magát. – A polgármester mondta, hogy ezt tegyem! – ordította. – Én az erény katonája vagyok, én mondom magának, katona!

Az őrmester bedugta a fejét az ajtón, hogy mi ez a ribillió. Gyanúsítottunk, ahogy meglátta, felpattant a székről, és tisztelgett.

– Szolgálatra jelentkezem, polgármester úr!

Az őrmester csak bámult hüledezve. Az aggodalmasan ráncolt szemöldök mély barázdái az S betűk sorozatává rendezték át a sebhelyet a hadnagy homlokán. Csak percek múlva értettük meg, hogy a quiproquo szélsőséges esetének voltunk tanúi. A gyanúsított eszelősen pörögni kezdett, görcsösen fuldokolva hányt, végül ájultan esett össze a kőpadlón, és a nyelve kilógott a szájából. A szobát megtöltötte a félig megemésztett alkohol ocsmány rothadásszaga. Az őrmester komoran nézett ránk, de csak annyit mondott: – Vigyék ezt innen! – majd eltűnt. Mi hűdötten ültünk pár másodpercig, aztán a hadnagy megrázkódott, sóhajtott, és feltápászkodott. Kihajolt a kihallgató ajtaján, és kiáltott két rendőrnek, hogy távolítsák el a részeget, aki hangosan hortyogott a padlón. Rendet tettem a gyorsíróasztalon, eltávolítottam a gépből a használt papírt. Valószínűleg úgyse jó semmire, amit gépeltem. A részeg beszéd – legalábbis az eszelősen részeg – nem számít vallomásnak. A gyanúsítottban annyi élet maradt, mint egy zsák krumpliban. Szinte ki se nyitotta a szemét, amikor fölemelték és kihurcolták.

– Bizonyosra vettem, hogy józan! – mormolta a hadnagy inkább önmagának, mint nekem.

– Én is – mondtam. – Egy korty szeszt sem éreztem rajta, és kezdetben olyan tisztán beszélt. Azt hiszem, lóvá tett mindkettőnket. – A hadnagy meglepetten nézett föl. Hónapok óta ez volt talán a leghosszabb párbeszédünk. Pár másodpercig figyelt, aztán különös, elismerő mosolyra húzta a száját, de én kényelmetlenül éreztem magamat tőle, és kénytelen voltam elfordítani a tekintetemet. Folytattuk a rendcsinálást a szobában, óvatosan kerülgetve a hányást a padló közepén.

– Tudja, hogy egy kicsit tényleg olyan – mondta a hadnagy.

– Ki? Milyen?

– Az őrmester. Úgy néz ki, mint Hylan polgármester.

Felháborodtam. – Ez nagyon goromba volt! Bár nem is vagyok meglepve azok után, amilyen tiszteletlen! – Hangom éles volt és vad. Kissé megriadtam tőle. Összekapkodtam egy köteg aktát, és az ajtóhoz indultam.

– Nem sértés – mondta a hadnagy, akinek a szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Ez már sok volt nekem. Az ajtónál sarkon fordultam:

– Hylan polgármesterről megmondták, hogy kommunista, és maga is nagyon jól tudja, hogy az őrmester nem egy koszos bolsevik! Ő egy jó ember! – Rövid habozás után hozzátettem: – Magánál már az is óriási javulás lenne, ha csak fele olyan ember lenne…

Félbehagytam a prédikációt, mert eszembe jutott, hol a helyem, főleg pedig hogy szeretném, ha megmaradna az állásom. A hadnagy lehetett fiatal és tiszteletlen, de magasabb rangú volt nálam és az őrmesternél. Nem lett volna jó ledorongolni, így hát hallgattam, és vártam a helyreutasítást. De ő csak figyelt néhány másodpercig, komoly, szánakozó tekintettel. – Elnézést kérek – mondta. Ez olyan váratlan volt, hogy csak pislogtam bambán egy teljes percig. De aztán, mivel nem óhajtottam egy helyben maradni, hogy kiderítsem ennek a megjegyzésnek az őszinteségét, egyszerűen megfordultam és kijöttem a szobából.

Sok volt ez így egyszerre. Munkám során gyakran találkozom garázda emberekkel, akik garázdaságokat művelnek, de annak a pénteknek az eseményeiben volt valami képtelenség. Valami baljós képtelenség. És az a szóváltás a hadnaggyal! Kissé megalázó volt, hogy idáig alacsonyodtam.

A híd brooklyni végénél leszálltam a villamosról, és elindultam hazafelé, mélyen elmerülve gondolataimban. Nem bírtam kiverni a fejemből az őrültet, aki talán belefojtott valakit az East folyóba, de az is lehet, hogy nem fojtotta bele, a hadnagyot a búsan szánakozó tekintetével, az új gépírónőt, aki bejött interjúra (utóbbi személy neve dallamosan trillázott a fejemben, gyermekdalként szökdécselve járásom ütemére: Ó-da-lí, Ó-da-lí, Ó-dal-lí…) A brossra gondoltam, és arra, hogy mit szólna az őrmester, ha megtudná, hogy eldugtam a fiókom leghátuljába. Azon méláztam, hogy titokban egyetértek a hadnaggyal, mert az őrmester valóban hasonlít Hylan polgármesterre. Ilyen és hasonló gondolatok közepette baktattam mit sem látva, gépiesen hazafelé.

Annyira elméláztam, hogy készületlenül ért a csapda, amely a panzióban várakozott rám. Elsőnek a vastag konyhaszag csapott meg. Ez legalább nem volt meglepő. A házban örökké főtt a tűzön a csont – főleg csirkéé, néha marháé. A szag annyira beleette magát mindenbe, hogy néha azon gondolkoztam, nem viszem-e magammal én is a ruhámban és a hajamban az őrsre, a munkatársaimhoz, akik túlságosan udvariasak, hogy megjegyzést tegyenek rá. De ma, ahogy beléptem az ajtón, rögtön észevettem, hogy másféle szagok is úsznak a légkörben: kávéé, kölnié. Valamint a cigarettáé. Nagyon erős cigarettaszag.

Belestem a fogadószobába, ahol vastagon állt a cigarettafüst. A sápadt felhő még ködösebb lett, ha elgomolygott a mennyezeti bágyadt fényű villanykörte alatt, és ez is szokatlan volt, mert Dotty általában nem engedte, hogy nappal villanyt gyújtsunk. Pislogtam, és ahogy a szemem alkalmazkodott a gyenge világításhoz meg a csípős füsthöz, két embert vettem ki, akik egymás mellett ültek a pamlagon, fesztelen tartásba rendezve végtagjaikat úgy, hogy egyik bokájuk a másik térdükön nyugodjon. Először azt hittem, rosszul látok a füsttől, aztán rájöttem, hogy nem én szenvedek kettőslátásban, inkább ezek egypetéjű ikrek, mert még a ruházatuk és az eleganciájuk is egyforma volt.

– Maga nyilván Rose – mondta a jobb oldali. Egyik sem állt fel a pamlagról, holott az udvariasság ezt parancsolta volna, úgyhogy csak ácsorogtam, és némán hunyorogtam rájuk. Megfigyeltem, hogy egyforma mintájú, de eltérő színű, kockás zakót viselnek, hozzá egyforma sportcipőt, és egyforma szalma zsirardit. Valamiért nagyon nem hittem, hogy lenne csónakjuk, amire a viseletük utalni akart. Tintás volt a jobb kezükön a mutató- és a hüvelykujjuk. Irodistának vagy könyvelőnek néztem őket.

A csend megtört. Dotty és Helen becsörtetett a nappaliba, tálcán hozva, ami a kávézáshoz kell. A csészék úgy kocogtak a kistányérokon, ahogy a fogunk vacog a hidegben.

– Hát itt vagy! – kiáltotta Helen úgy, mintha régóta várnának rám. Letette a tálcáját Dottyé mellé, és Dotty töltögetni kezdte egy elhomályosult ezüstkannából a kissé kozmás szagú kávét. – Épp idejében érkeztél, hogy találkozhass Bernard Crenshaw-val, aki az én beau-m! És Leonard Crenshaw-val, a fivérével! – fejezte be színpadias kézmozdulattal. Bernard és Leonard. Nyilván annak az ostoba hagyománynak estek áldozatul, hogy az ikreknek rímelő nevet kell adni, mintha nem is önálló egyéniségek lennének, hanem változatok ugyanarra a témára. Sok anya hódol ennek a kényelmes szokásnak.

– Jobb szeretjük a Lennyt és a Bennyt – mondta a jobb oldali. Barátságos akartam lenni, ezért magamba fojtottam a lenéző horkantást, amely ösztönösen készülődött a torkomban. Még a keresztnevük asszonáncánál is nevetségesebb volt a becenevük ríme, de otrombaság lett volna a szemükbe nevetni. Nem helyeseltem az otrombaságot másokban, így hát én sem engedhettem meg magamnak. Ismét az ikreket néztem, próbáltam meghatározni, melyikük Benny, Helen „beau”-ja. Ilyen szót is csak Helen használhat. A tükörrel begyakorolt arcok mellett időnként beszédben is elviselhetetlenül affektált. Hallottam egyszer, hogy azt mondja elnyújtott orrhangon egy idegennek: Az atyafiságom déli! Ez annyira volt igaz, amennyire Sheepshead Bay délnek tekinthető, mivel Helen „atyafisága” tősgyökeres brooklyni volt nemzedékek óta.

Közben Dotty olyan feldúlt és gondterhelt arccal sürgött-forgott, mint akihez a legrosszabbkor érkezett egy hívatlan vendég, aki ráadásul volt olyan tapintatlan, hogy megduplázta magát. Ám én jól ismertem: titokban élvezte az alkalmat, hogy két fiatalembert fogadhat, arról nem is szólva, mekkora örömére szolgált a vértanú háziasszony szerepe. – Kérem, bocsássák meg ezt a régi szervizt – mondta az ezüstkannára célozva. – Nem tuttam, hogy maradnak kávéra, külömben kisubickolom ezt a vacakot. – Azt hiszem, itt egy bókot akart kicsikarni, de nem sikerült. Elsősorban a jobb oldali ikerhez beszélt, akinek a zakójában a piros szín dominált.

Úgy döntöttem, hogy Bennynek a jobb oldalinak kell lennie. Ő volt az, aki bemutatkozott a becenevükön.

– Pont most mondtuk, mivel hogy Benny magával hozta Lennyt, hogy jó lenne találnom egy barátnőt, akit úgyszintén elhozunk – újságolta Helen, de a vidámsága olyan karcos és feszes volt, amiből kitetszett az elkeseredése. Ez volt a baj Bennyvel. Ahova ment, ott a fivérét is szórakoztatni kellett, amire Helen nem készült fel. Hirtelen felém fordult. – Hogy te milyen sikkes vagy ma! – A fellengzős megjegyzés elhalt a semmiben. Hogy előrukkolhasson egy konkrétabb bókkal, Helen tetőtől talpig megszemlélt, de láthatólag nem tudta szavakba foglalni, amit látott. – Olyan… – kezdte, és a tekintete riadtan ugrált, hátha lel rajtam valami tetszetőst. – Olyan… egészségesnek látszol!

– Helen! – pirongatta Dotty.

– Mi van? Bókoltam neki. Általában olyan nyúzott és sápadt. De nézd meg most! – Visszafordult hozzám. – Olyan a bőröd, akár a rózsa! Sült bolond lennél, ha nem jönnél velünk!

– És persze kölcsön is vehetsz a dolgaimból! – tette hozzá gyorsan, előre tisztázva, hogy bármennyire „egészségesnek” látszom, nem óhajt együtt mutatkozni velem a nyilvánosság előtt a munkahelyi kosztümömben, amelyet most is viseltem.

– Én is mennék, ha tehetném – szólt közbe Dotty. – Csak hát akkor ki vigyázna a gyerekekre?

Gondolom, ez lett volna a végszavam, hogy önként ajánlkozzak. Egyik kilátás sem tűnt túl vonzónak. Helennel és az ikrekkel legalább ehetek egy tisztességes vacsorát. Peregtek a másodpercek, Dotty kivárt, a tekintetéből egyre töményebben csöpögött a méreg. Helenen és rajtam kívül még öt lakója volt, mind korosak, egy sem alkalmas arra, hogy négy apró gyereket pesztráljon. Az egyik legidősebb férfilakó, egy Willoughby nevű nyugdíjas, akinek fakókék szeme volt, és pazarló bőségben használt valamilyen egzotikus és émelyítően édes kölnit, boldog lett volna, ha egyedül hagyják a kicsinyekkel, akiket Dotty épp ettől az alkalomtól óvott.

Az őszintén boldogtalan Dottyról a görcsösen ideges Helenre néztem, és rájöttem, hogy kizárólag jobb híján nyertem el az irigyelt meghívást.

Egy csésze kávé után úgy vették, hogy benne vagyok. Helen felvonszolt az emeletre, ahol kénytelen voltam felpróbálni több fidres-fodros és rám túl nagy ruhát, míg nem találtunk egy olyat, amely elnyerte Helen tetszését. Miután kétségkívül girhes alakomon úgy-ahogy rögzítettük a stratégiai pontokon masnira kötött fekete szalagokkal Helen ruháját, lejöttünk az emeletről. A csendesebbik iker, a kék kockás zakóban – mostanra kitaláltam, hogy Lenny – lanyha kísérletet tett, hogy bókoljon a ruhámhoz, amit némileg sértőnek találtam, mert nem egészen tizenöt perce tisztázódott, hogy a ruha nem az én érdemem. Mivel ragaszkodtam a jó modorhoz, elmotyogtam egy köszönömöt. Aztán mindnyájan elbúcsúztunk Dottytól, aki a kávésedényeket szedte össze, az égvilágon semmivel sem próbálva leplezni zúgolódó keserűségét, és mire észbe kaptam, már kívül is voltunk az ajtón.

Estére vacsora és tánc volt a program. Az elején titokban kíváncsi voltam a vacsorai részre – elképzeltem egy olyasfajta éttermet, amilyenben még sohasem jártam, elefántcsontszínű abroszokkal és szalvétákkal, és izgalmas fogásokkal, amilyeneket sose kóstoltam, például osztrigával Rockefeller módra. Ám a vacsora kocsmai szintű volt egy népbüfében, amelyet az ikrek egyik barátjának másod-unokatestvére tulajdonolt. Az ikrek büszkén újságolták, hogy húsz százalék engedményt kapnak minden alkalommal, ha itt vacsoráznak!

Sajnálattal kell közölnöm, hogy a társalgás meglehetősen sületlen volt az este túlnyomó részében. Mindkét iker az a csendes fajta volt – olyan csendes, hogy kissé már idegesítő és természetellenes volt a csendjük. Helen, aki mindig boldogan kiállt a rivaldafénybe, próbálta telefecsegni az űrt, ám hiába vetette be szépelgő hanghordozásait és betanult szövegeit, alig harminc perc után láttam, hogy kezdi elhasználni a munícióját az ikrek kukasága. Egyébként divatjamúlt és túlcicomázott toalettet viselt, és amikor előrehajolt, véletlenül megúsztatta a ruhája ujját a tányérján alvadozó mártásban, aminek rendkívül csúnya, barna pecsét lett a következménye. Drámai sopánkodást rendezett a tragédia fölött, és célzott rá – megjegyzem, nem túl finoman –, hogy Benny, mint úriember, segíthetne a ruha pótlásában. Benny vagy nem értette a példálózást, vagy remekül megjátszotta az értetlent. Vacsora után bezsúfolódtunk egy taxiba, és megadtuk a taxisofőrnek egy táncos mulató címét, amelybe, mint azt az ikrektől megtudtuk, kifejezetten meghívták őket.

Az étteremhez hasonlóan a mulató sem olyan volt, amilyennek (most már látom, nagyon optimista módon) elképzeltem. A táncestélyt, mint azt az ikrek a taxizás közben elmesélték, az ő klubjuk adja. Helen ezt hallva hozzám fordult, és a szeme ragyogott a boldog dicsekvéstől, miközben odasúgta: Ezt nevezem, Rose! Tagok egy kaszinóban! Az a szó, hogy kaszinó, hatalmasat kondult a taxiban. Akaratlanul elképzeltem a tölgyfa burkolatú, gazdag szobákat, amelyeket véletlenül láttam itt-ott a nyitott, magas ablakokból, ha a Grand Central közelében gyalogoltam. Márványfolyosókat, süppedős szőnyegű szalonokat képzeltem a tölgyfával burkolt szobák mögé, sőt akár még egy fényűző báltermet is, ahol rafinált frissítőket szolgálnak fel, és fiatal párok táncolnak. Talán valóban ezek a képzelmek rejtőztek a tölgyfával burkolt szobákon túl, de nem állíthatom, hogy módom volt ellenőrizni, mert a hely, ahova mentünk, egy silányul kivilágított vendéglő volt annak a helynek a közelében, ahol a Broadway keresztezi a Hatodik Sugárutat, mielőtt belefúrná magát a West Side-ba. A „kaszinó” egy önkéntes sportegyletnek bizonyult, amelynek székháza a Hell’s Kitchenben volt található.

A vendéglőben volt egy kis dobogó, amit zenekari emelvénynek szántak. Négy zenészből állt a „zenekar”, azok viszont őrült lelkesedéssel játszottak, talán azért, hogy pótolják a létszámhiányt. Találtunk egy asztalt a sarokban, és elhelyezkedtünk, hogy megtekintsük a terepet. A gyors felméréssel meggyőződhettünk az estély szervezőinek szánalmas, ám őszinte erőfeszítéséről. Valaki leterítette fekete viaszosvászonnal az asztalokat, és cserépkorsókat helyezett rájuk, amelyeket először tisztára sikáltak, majd kicsi, fehér gyertyákkal díszítettek. A gyertyák már égtek, és fényesen ragyogtak. Vélhetőleg ugyanez a valaki aggatta föl a falra a krepp-papír színes szalagjait, amelyeket ügyetlenül próbált füzérekké fonni. Még csak két pár táncolt a terem közepén, konzervatív, lomha foxtrottot. Előrehaladott állapotú vénlányságom ellenére is tisztában voltam vele, hogy ez a tánc kezd kimenni a divatból. Helenre sandítottam, hogy lássam az elszörnyedését, ám az ő arcáról egy császárné dölyfös élvezete sugárzott, és ettől különös módon megsajnáltam. Ám ez a részvét csak végigfutott rajtam, úgy, ahogy a hideg szokott, és egy rövid borzongással vége is lett. Alig egy-két perce ültünk az asztalnál, amikor Helen követelni kezdte, hogy máris induljunk a tánctérre, így hát indultunk.

Talán nem lesz meglepetés, ha azt mondom, hogy Leonard és én borzalmasan ügyetlenek voltunk a parketten. Még csak a harmadik számot csoszogtuk végig, meg-megbotolva egymás lábujjaiban, de rólam már folyt az izzadság az erőfeszítéstől, és nem bírtam tovább Helen boldog visongását és gúnyos kurjantásait, valahányszor a közelünkben rúgtattak el Bernarddal. Javasoltam Leonardnak, hogy üljünk le egy kicsit. Ő szótlan szigorral bólintott, és nem kísérletezett azzal, hogy túlzott csalódást mímeljen. Visszaültünk a sarokasztalhoz. Leonard kockás gomblyukában szegfű hervadozott, amelyet csak most vettem észre. Megdicsértem, hogy milyen „szép” virág (nem volt az, én csak csevegni próbáltam), mire ő gépiesen kihúzta a gomblyukából, és felém nyújtotta.