Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Prológus

1. Nyolcvanhárom gyöngyszem

2. Mike nem mondott semmit, nem is volt mit mondani

3. Michaelt mások szemmel tartják

4. Az ideális gonosztevő: stratéga

5. Egy kis táncosnő

6. Kate látogatóba megy

7. Bacsevszkij hercegnő

8. Egy művész kiállítást rendez

9. Részvényesek gyűlést tartanak, de megzavarják őket

10. Sir Ralph elveszt egy hercegnőt és rendőrt talál helyette

11. Lady Moya mintha ki volna cserélve

12. Egy autó összeütközik egy különvonattal

13. Egy nagy lopás kronológiája

14. A nevezetes vonat

15. Amint Sir Ralph mondta: Az üzlet az üzlet

16. A profi tolvajok erkölcstelenségéről

17. Señor Gregori eredeti stratégiája

18. Az ezredes a végén mégis csak gentleman volt

19.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edgar Wallace

KATÓ ÉS A TIZEK

fordította:
Havas József

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-423-2 EPUB
ISBN 978-963-678-424-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Kate Plus Ten

első kiadás: 1919.
az elektronikus változat az 1929. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Raymond Virac (1892 – 1946) vasúti posztere
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Prológus

- A stratégia a hősök vigasztalása, - dörmögte a tábornok.

- És a tábornokok tudománya, - csicseregte egy kislány, aki lábait keresztbe rakva üldögélt előtte.

Az öregúr gyanakodva nézett le rá bozontos, hófehér szemöldöke alól és csendesen kuncogott.

- Jó volna, ha fiú volnál, - sopánkodott az öregúr.

A kislány hangosan elnevette magát és nagy, ragyogó szemével fölnézett a nagyapjára; Katharine Westhanger nem szeretett mást senkit a föld hátán, csak ezt a sasorrú, fehérsörényű, marcona öreget, akinek ő volt örök társa.

Forró júniusi nap volt és egy hatalmas szilfa alatt üldögéltek. Padjukról beláthatták a kedves tájékot, amely se szebb, se csúnyább nem volt, mint Galway grófság egyéb vidékei. Balkéz felé emelkedett a Masserfieldek ősi háza, akiknek férfiágon Sir Shaun Masserfield tábornok, a hírneves stratéga az utolsó ivadéka volt. A házon túl egy jókora földdarab feketéllett, ahol munkások tőzeget ástak és rakásba rakták.

Egy kisebb földterületen, melyet kidőlt- bedőlt kőfal övezett, négy tehén legelészett; ez a négy jószág volt az egykori Masserfield-gulyák romja. Szegény volt a ház, szegény a gazdaság. Ez a szegénység sírt ki a keleti szárny betört ablakán - ahol ültek, onnan éppen ráláttak, - de az már régóta csak ócska lim-lomtár volt, egerek, patkányok tanyája. Ez a szegénység látszott meg a lemálló vakolaton, az elhanyagolt kerten, de meg a tábornok kifényesedett ruháján is. Lenézett a kislányra és rámosolygott.

- Stratégiát olvastál? - kérdezte.

A lány rábólintott.

- Csudálatos szép tudomány, - szólt Sir Shaun sóhajtva. - Hat könyvet írtam róla és mindegyikkel csúnyán megloptak.

Egy hajlott derekú öregember lépett ki a házból. Sietség nélkül végigballagott a kerten és közben felszedegette a lehullott faleveleket, amelyek bántották a szemét. Odament hozzájuk és meghajtotta előttük a fejét.

- Tálalva van, mylord.

A tábornok a botjára támaszkodva felkelt - Tálalva van, Kate, - ismételte utána ünnepiesen és megfogva egymás kezét, visszamentek a házba. Sertéscomb volt ebédre, ami ilyen forró júniusi napon egy cseppet se volt éppen csábító, de a tábornok és az unokája becsülettel hozzáláttak és tovább folytatták a vitát arról a tárgyról, ami az öreg generális szemében a legmélyebb dolog volt az egész civilizációban.

Fölösleges mondani, hogy Sir Shaun Masserfield tábornok tekintély volt a maga tudományában. Könyveit, de különösen A modern tüzérség a stratégia alapelvei szerint című munkáját lefordították a világ minden nyelvére.

Éveken keresztül a hadügyminisztérium egyik osztályának a főnöke volt és legalább is két könyvét kézikönyvül használta az olasz hadsereg. A kislány némán hallgatta, amint az öregúr egyre jobban belemelegedett kedves tárgyába: hogy s mint esett Schwarzenberg győzelme Napóleon fölött, meg a többi csodálatos csaták, amelyek az 1814-iki fegyverszünetre vezettek, aztán pedig...

- De mennyi veszteség árán! - mondta a lány.

Az öreg nagy szemeket meresztett rá.

- Veszteség árán - csattant fel, - aztán mi veszett el?

- Élet, pénz, minden, - felelte a lány.

- Rövid eszű kis csacsi vagy, - dörmögte az öreg. - Tizenhárom éves fejjel mit is tudhatsz te erről I

- Westhanger ezredes azt mondja...

- Westhanger ezredes bolond meg gézengúz! - pattogott az öreg. - Csak nagyobb bolond, nagyobb gézengúz, mint az apád, - tette hozzá még dühösen. - Minden Westhanger bolond és Molly Maguires is. A rosseb essen beléjük! Ha a fogunk gyémántból volna, te bezzeg csak kását ehetnél, egy fogad se volna!

A kislány nyugodtan végighallgatta az öregúr kifakadásait az ő legközelebbi rokonai ellen.

- Westhanger ezredes azt mondja - folytatta tovább, - hogyha mind azt a tehetséget, amit a háborúra pazaroltak...

- Ő ugyan édeskeveset pazarolt rá, - csúfolódott az öreg generális. - Szemtelen rezervista!

- Ej ugyan, hisz tényleges tiszt! - javította ki a kislány.

- Hát a hadseregnek egy csepp oka sincs büszkélkedni vele, - vágott vissza a generális, a kése nyelével dobolva az asztalon! - Ő beszél stratégiáról? Ó, a szegény ostoba! Katharine nevetve rázta a fejét.

- Szó sincs róla, generális uram, - másképpen nem is szólította soha a nagyapját, - hogy a stratégiáról beszélt volna. Csak annyit mondott, mennyi élet, pénz és minden egyéb pusztult el a háborúkban.

- És először is az ő pénze, arra megesküdhetnék.

- Élet és minden egyéb - mondta a leány ügyet se vetve a közbeszólásra, - amikor mindazt a tudományt és ügyességet pénzszerzésre lehetett volna fordítani.

- Pénzszerzésre! - mondta utána diadalmaskodva a generális. - Éppen olyan fából faragott bolondok a Westhangerek. Ő se tudna pénzt szerezni a stratégiával, de akármi mással se. A jó ég a megmondhatója, mi lesz veled, ha én meghalok, mert ez a birtok a testvéremnek a fiára száll, arra a nyomorult csúszó-mászó ír Krisztustagadóra és az apád éppúgy nem tud téged eltartani, mint ahogy én nem tudok becstelen lenni.

Levágott még egy jó vastag szelet húst a sertéscombból, csak azután szólalt meg. Szinte kíváncsiskodva kérdezte meg az unokáját, mintha előbb jól megforgatta volna a fejében a szót:

- És a stratégia tudománya, hogy segíthet meg valakit a pénzszerzésben? - kérdezte.

A leány előbb gyűrűbe göngyölítette az asztalkendőjét, mielőtt felelt.

- Sok útja-módja van annak - mondta nyugodtan, - de azt éppen nem gondolnám, hogy Westhanger ezredes vagy az apáin is értené a módját, ők nem olyan nagy stratégák, mint mi, - tette hozzá nagy lelkinyugalommal.

Az öreg generális kuncogott.

- Mint mi! - ismételte utána, - hát te hogy szereznél pénzt vele?

Katharine Westhanger csak megcsóválta a fejét.

- Igazán magam sem tudnám megmondani - felelte, - olyan sok útja-módja van.

- Mondj csak egyet, - bíztatta a generális és hátralökte a székét.

- Jó, - szólt Kate vontatottan. - Tegyük fel, hogy Terence-et elküldjük a vasúti állomásra, ő meg levette a kerék agyáról a kocsikenőcsös kupakot és mire eljut az országúton egy kicsivel túl az O’Gorman villán, leesik a kerék. Mitévő lesz most Terence? - Kate felnézett a mennyezetre és vontatott, nyugodt hangon csendesen kidolgozta a föltett helyzet minden mozzanatát.

- Először is Terence visszamegy az O’Gorman villába, ahol az őrnagy kulcsárja kölcsön adja neki az új nagy kocsit.

- Szép, szép, de azt mi kölcsön kérhetnénk más módon is - mondta a generális, - akkor pedig mire való ez az egész bolondéria?

- Ország-világ tudná, hogy mi csak azért kértük kölcsön a hintót, mert meg akartuk szédíteni azt az urat, aki most jön Dublinből és meg akarja venni generális uram képeit.

- Hát azt meg honnan tudod, hogy én el akarom adni a képeimet? - kérdezte a generális élesen.

Ebben a dologban nagyon érzékeny volt. A két Van Dyck, amely a ház szegényes halijában lógott, értékes tárgyainak végső maradéka volt. Csak az sodorta odáig, hogy kész volt megválni a Masserfield-vagyon ez ereklyéitől, hogy bizonyos mexikói részvények, amelyekbe évekkel azelőtt belefektette a pénzét, egyszerre megbolondultak, amiatt aztán az ő jövedelme csappant meg kegyetlenül.

- Honnan tudom? - felelte Kate, - hát a hadvezér honnan tudja, mi történik ott, ahová pedig nem lát?

- Kémkedtél, - mondta ki a vádat a generális, de Kate csak a fejét csóválta rá.

- Sohase törődjön vele, kedves generális uram, honnan tudom - mondta a lány, - ahelyett folytassuk inkább a históriát. Terence tehát meghozza az előkelő idegent és mi ép az O’Gorman villa tájékán találkozunk vele. Felmegyünk az őrnagy pompás villájába, megkérdezzük, itthon van-e az őrnagy úr, aki azonban, mint becsületes ír földesúrhoz illik, most a feleségével és gyermekeivel együtt Londonban van.

- Az őrnagy azt mondta, hogy amíg ő oda van, bátran használhatom a házát. Nagyon szép könyvtára van, - szólt közbe a generális.

- Vezessék be azt az urat abba a szép könyvtárba és mutassák meg neki a könyveket. A képek pedig csak várjanak ott: a környezet tudniillik nagyon sokat jelent. Mrs. O’Shea, az őrnagy házvezetőnője mindent megtesz a kedvemért.

- De hol van itt a stratégia? - kérdezte az öreg generális.

A lány elnevette magát.

- „Ha a támadónak sikerül az ellenséget rákényszeríteni, hogy neki kedvező terepen vívjon csatát, az olyan előnyt biztosít számára...”

- Tulajdon könyvemet olvassa a fejemre, - mondta az öregúr kétségbeesetten; - de minek ez a titkolódzás? Mért ne mehetnénk egyenesen Mrs. O’Sheahez és miért ne mondhatnánk meg neki kereken, mit akarunk?

- Akkor feltett szándékunk volna ott lenni. Így meg csak véletlenségből vetődtünk oda, - felelte a lány a legnagyobb biztossággal. - Ha feltett szándékunk volt odamenni, akkor az ellenség megtudja, mert akkor kényre-kedvre ki vagyunk szolgáltatva Mrs. O’Sheanek, aki akaratlanul is elejthet egy áruló szót. De ha véletlenségből vagyunk ott, jelenlétünk az O’Gorman villában mindenki előtt érthető lesz.

- Agyafúrt história, - dörmögte az öreg. - Kate, tebenned vagy egy nagy stratéga vagy nagy bűnös veszett el.

A lány felkelt és lehúzta a szoknyáját vékony lábaira.

- Gondolom, még nem veszett el semmi, - jegyezte meg kedvesen.

Ez a történet csak egy rövid gyors pillantás Katharine Westhanger gyermekkorára. Szinte egész gyermekkorát az öreg Shaun Masserfield társaságában töltötte, mert nem éppen legjobb hírű apjának és éppoly kétes életű nagybátyjának a látogatásai csak ritkán zavarták és akkor is jókora időközök teltek el közbül. Ők voltak törvényes gyámjai annak a kis vagyonkának a megőrzésére, amelyet az anyja hagyott rá, de az öreg generális élt a gyanúpörrel, a lány meg egészen biztosan tudta, hogy „gyámjai” már réges-rég a nyakára hágtak a pénzének, hanem azért időnként mégis szükségesnek látták, hogy legalább színre hébe-hóba értekezzenek a lánnyal a vagyon dolgában.

Valójában egyedül élt, „Írországban tölti nevelőintézetben utolsó éveit”, amint szapora beszédű apja magyarázta a dolgot. Sokat olvasott, sokat gondolkozott, aztán ott volt nagyapjának bőséges tapasztalata, abból is sokat tanult. Egy évvel az öregúr halála előtt, amikor Kate tizenötödik esztendejében járt, olyan esemény történt, amely valószínűleg mélyebben belenyúlt érdekes életének további kialakulásába, mint bármi egyéb.

Volt a házban egy mindenes, aki mindent végzett a ház körül; volt egymásután hol kertész, hol kocsis, hol inas, szóval Sir Shaun tótumfaktumja. Terence „talán nem is volt neki egyéb neve”, városi ember volt. Dublinben született és ott is élte le fiatal éveit. Akármi volt is a hibája, a lánynak hűséges szolgája volt, tűzbe is ment volna érte és ami földi halandótól kitelik, megtette volna egy pillanatnyi habozás nélkül.

Egy délután Kate váratlan látogatót kapott: egy rendőrtiszt kereste föl. Nagyapja reumatikus fájdalmai miatt lefeküdt és ő fogadta a tisztet a szegényes fogadószobában, bekeretezett fényképek és mahagónibútorok között.

- Jónapot, Miss Westhanger, - köszönt neki a tiszt vidám mosollyal. - Végtelenül sajnálom, hogy alkalmatlankodom, de egy kis ügyünk van itt a környéken és gondoltam, talán segítségemre lehet.

Kate nagyon jól tudta, milyen ügyben kereskedhetik a tiszt, mielőtt még meg is szólalt volna.

- Három hét alatt három rablás történt a környéken és egészen bizonyos, hogy ezt csak a helyi viszonyokkal ismerős ember tehette. Betörtek O’Gorman őrnagynak, Lord Pretherstonnek és Mr. Castlereighnek a házába és értékes holmikat vittek el. Minden állomást szemmel tartunk, az országutakat is bejártuk, de se itt, se köröskörül máshol sem akadtunk idegenre.

- Talán azt gondolja, hogy a nagyapára volt? - kérdezte Kate ártatlanul.

A tiszt elnevette magát.

- Azt nem - felelte, - de az nagyon lehetséges, hogy valaki más, aki ebben a házban lakik.

- Én? - kérdezte Kate tettetett riadozással.

- Miss, én kirakom minden kártyám az asztalra. Azt hiszem, az önök embere, Terence a bűnös. Gondolom, tudja róla, hogy Dublinben már egyszer ült.

- Rablásért?

- Kisebb lopásért, - felelte a tiszt. - Meg tudná mondani, hol volt Terence a múlt éjjel?

Kate rábólintott: igen.

- Szinte minden mozdulatát meg tudom mondani hat és tizenegy óra között - felelte készségesen.

- Bocsásson meg, ha a szavába vágok; a rablást tíz órakor követték el, tehát ha ön számot tud adni Terence-ről, hol járt kilenc és tíz között, az nekem tökéletesen elég.

- Tessék helyet foglalni uram, - szólt Kate és maga is leült. - Kilenc órakor, vagy talán inkább kilenc óra előtt tíz perccel, mert az ebédlőóra tíz percet siet, Terence behozta a vacsorámat. A tábornok úr már ágyban volt, Cassidy és a felesége pedig elmentek látogatóba Cassidy anyjához, aki beteg.

- Vagyis akkor csak ön és Terence voltak a házban?

- Meg a tábornok úr - mosolygott Kate, - de a tábornok már ágyban volt. Féltízkor Terence kiment és háromnegyed tízkor csengettem a feketekávéért. Emlékszem rá, hogy a csengő nem szólt becsületesen és kimentem a konyhára magam. Mikor Terence behozta a kávémat, én már levelet írtam és megkértem, várja meg, míg befejezem, mert a csengő nem volt rendben és egy csepp kedvem sem volt újra lemenni a konyhára, mint az előbb a kávé miatt. Az óra már elütötte a tizet, mikor bevégeztem a levelet és akkor egy másikat írtam Mullins-nak, a fűszeresnek, amelyet tíz óra tíz perckor végeztem be. Akkor aztán Terence elment...

- Rendben van, - szakította félbe a rendőrtiszt csalódott képpel, - akkor nem lehet Terence a tettes, mert látták, amikor rabló tíz óra előtt öt perccel leugrott Lord Pretherston villájának az erkélyéről. Utána lőttek, mikor keresztülszaladt a gyepen. Bocsásson meg, hogy alkalmatlankodtam. Hol van most Terence?

- Az istállóban. Behívjam?

A rendőrtiszt tétovázott.

- Köszönöm, nem, nem szükséges. Szabad még csak arra kérnem, hogy látogatásomról ne szóljon senkinek?

Kate az ablakban megvárta, míg a rend-őrtiszt lóra ült és átugratva a gyalogúton, elvágtatott a csúf országúton, amely a faluba vezetett. Akkor csengetett. Az öreg szolga lépett be.

- Küldje be Terence-et, szükségem van rá, - mondta neki.

Terence egy kicsit aggodalmaskodva lépett be hozzá. Mosolygó szemű, simára lefésült hajú, karcsú fiatalember volt, a környékbeliek szemében az egyik első gavallér.

- Csukja be az ajtót, Terence, - mondta a lány higgadtan. - Mi baja a kezének?

- Megvágtam, mylady, - felelte Terence a háta mögé dugva bekötött kezét.

- Magát meglőtték - mondta Kate nagy nyugalommal, - magát meglőtték, amikor végigrohant Lord Pretherston kertjének a gyepjén. Hol dugdossa a rablott holmit?

Terence olyan fakó lett, mint a fal.

- Esküszöm!

- Ne legyen ostoba, Terence, - mondta a lány. - Mutassa meg, mit lopott.

- Az isten szerelmére, miss, ne áruljon el! - kapkodott Terence levegő után. - Elvesztettem az eszemet...

- Most veszti el az eszét, - mondta a lány hidegen. - Keljen fel. Ne leplezze le maga-magát. Mutassa meg, hová dugdosta a lopott holmikat. Az elmúlt éjjel nyolc órától féltizenegyig házon kívül töltötte az időt. Láttam az ablakból, mikor hazasompolygott.

A ház mögött egy nagy szerszámosbódé állt, ahol a turfa-munkások a szerszámaikat tartották. Annak a földjén volt ásva egy négyszögletes gödör, amelyet ügyesen egy csapóajtó takart A csapóajtót pedig teljesen elrejtette egy nagy szekrény, amely rá volt állítva. A bódéba csak Terence-nek volt kulcsa és mindig csak Terence lépett be a kis alkotmányba.

- Egy egész hónapomba került, míg megástam és megerősítettem, - mondta Terence sötét büszkeséggel. - Hej, az áldóját!

Ennek az „értékőrző safe”-nek a mélyéből Terence három kis kézitáskát vett elő. Kettő vadonatúj volt, a harmadikban a leány megismerte a nagyapja táskáját.

- Hozza csak be a házba, - mondta Kate. A maga szobájába ment, bevezette Terence-et is, aztán becsukta és kulcsra bezárta az ajtót.

- Most már 1 ássuk, mije van.

Egész mutatós kiállítás volt, mert a derék férfiú jó munkát végzett: a zsákmány csakugyan elképesztően nagy volt, különösen, ha számbavesszük, hogy a java rablásokat igen rövid idő leforgása alatt hajtotta végre, mielőtt még a környék észbe kapott és mielőtt a háziurak szükségesnek látták volna, hogy jobban vigyázzanak ablakzáraikra és értékes holmijaik biztonságára.

Volt a rabi ott holmik között egy gyöngy- nyakék és egy gyöngynyaklánc; Kate megismerte bennük Mrs. O’Gorman ékszereit.

Volt aztán két jó nyaláb bankó és amennyire a lány megítélhette, körülbelül kétszáz font arany is egy kis bőrzacskóban.

- Aztán hogy tudna túladni az ékszereken? - kérdezte Kate.

A fiatalember a szék legszélén üldögélt és elsavanyodott ábrázattal csóválgatta el-szontyolodott fejét.

- Az már igaz, örökre rossz nap volt, mikor ide betettem a lábam, - sopánkodott Terence.

- Hallgasson ide, szerencsétlen flótás - mondta a lány türelmetlenül, - hogy tud túladni az ékszereken?

- Eladtam volna őket Dublinben, miss. Ismerek ott egy öregembert…

- Jó, - mondta Kate.

Gyakorlott ügyes kézzel kiszedte az ékszereket és gondosan mindegyiket papírba burkolva beletette egy széles dobozba.

- Hol lakik Dublinben? Mi a címe? - kérdezte Terence-et.

Az gyanakodva nézett rá.

- A bátyámnál lakom, - felelte.

- Írja csak le ide a címét.

Elővett egy ív papírt, mire Terence rövid habozás után odament Kate kis íróasztalához és nagy üggyel-bajjal leírta a címet.

- Most pedig töltse ki ezt a szállítólevelet, - folytatta Kate.

Egy papírdobozból elővett egy sárga postai szállítólevelet és megállt Terence háta mögött, úgy parancsolta, mit írjon. Mikor Terence végzett az írással, Kate leitatta a szállítólevelet, a rakás aranyból kivett öt fontot és átadta neki. Aztán leült, összekulcsolta ölében a kezét, két szemét pedig keményen rászegezte az emberre.

- Terence - szólalt meg Kate, - ma este nyolc órakor indul egy vonat Galwayből Dublinbe. Ha gyalog megy, három órába kerül, míg Galwaybe ér vagy befoghatja a pónit a kocsiba, elmehet kocsin és otthagyja Donoghue-nál.

Terence-nek elállt szeme-szája, úgy rámeredt a lányra.

- Aztán mi a szándéka, miss? - suttogta.

- Majd megküldöm magának ezeket a holmikat postacsomagokban. Menjen csak a testvéréhez. Holnap délután megkapja a csomagot, - mondta nagy nyugalommal. - Azt tanácsolom, adja el ezeket az ékszereket, aztán tisztuljon Írországból, amilyen hirtelen csak tud. A maga tehetségével Amerikában sokra viheti. Az jó hely lesz magának.

- Aztán nem küld rendőrért, miss? - kérdezte Terence hosszú szünet után.

Kate tagadóan rázta a fejét.

Terence arcán lassankint agyafúrt mosoly terült szét. Az arcátlan gondolat, amely sekélyes agyán végigáradt, egyszerre világos lett, amikor elvigyorogva mondta:

- De aztán én miattam bajba keveredhet, mylady.

Kate erre tetőtől-talpig úgy végignézett rajta, hogy Terence összeroskadt gúnyos pillantása alatt.

- Nekem is meglesz a hasznom, Terence, - mondta Kate állhatatos nyugalommal. - Én elveszem a pénzt, az lesz az én részem.

Kihúzta az asztala fiókját, belesöpörte a csomó bankót és a kis zacskó aranyat, aztán visszacsattantotta a fiókot. Terence éktelen zavarában a fejéhez kapott.

- A miss nyilván tréfál! - dadogta. - Hisz, ha ráakadnak... Ha én feljelenteném...

Kate felnevetett.

- Szedje csak a sátorfáját, Terence, de gyorsan, - mondta Kate higgadtan. - Ha gyalog megy, lesz három órája, azalatt elgondolkozhat rajta, számíthat-e rá, hogy hisznek a szavában.

Hanem Terence-nek nem volt elég három óra, hogy kielégítő megoldást találjon a kérdésre. Még egy hét múlva is ezzel a problémával küszködött a hatalmas Cunard hajó fedélzetén, amikor az óriási alkotmány kisiklott a tengerre a queenstowni kikötőből.

1.
Nyolcvanhárom gyöngyszem

Lord Flanborough megnyomta íróasztala szélén a csengőt és pontosan három másodperc múlva már újra megnyomta, bár az inas fülkéje jó messze esett a könyvtárszobától: nem sok híja lehetett az ötven yardnak és olyan inas még nem született erre a világra, aki ekkora távolságot három másodperc alatt meg tudott volna tenni.

Hanem ezen a napon őlordságára olyan fogvacogva gondolt minden inasa, szobalánya és minden teremtett lélek a ház falain belül, hogy Sibble, a főkomornyik, öt másodperc alatt ott termett nála.

- Az ördögbe, miért nem felel, ha csengetek? - förmedt rá a gróf és rámeredt a kivörösödött arcú komornyikra.

Sibble nem felelt, mert tapasztalatból tudta, hogyha a némaság szemtelenség, a hangos szó tűrhetetlen arcátlanság lett volna.

Lord Flanborough egy kicsit túlhaladt már a közepes koron, vékonypénzű, kopasz, gyomorbajos ember volt. Arca közönséges, jelentéktelen és ha valaki hasonlatosságot keresett volna közte és azok között a derültképű Feltonok és Flanboroughok között, akiknek jó néhány nemzedéke nézett le a hosszú hallban a súlyos keretekből, ki szelíden, ki mogorván, ki pedig (mint a poétahős, az első báró Felton és Flanborough, Lovelace kortársa) halk melankóliával, az bizony hasztalan kereste volna ezt a közös vonást. Mert George Percy Allington Folton, Flanborough grófja, báró Felton és báró Sedgely of Waybrook, a sok szép címe után is csak távoli rokonságban volt a híres Felton családdal és nagybátyjának a címét és súlyos jelzáloggal megterhelt uradalmait csak véletlenül, a szerencse rosszakaratából örökölte. Legalább is ez volt a megbocsátást nem ismerő nézete az igazi Feltonoknak, akik az öröklés rendjén még távolabb álltak ettől a nagybácsitól.

Lord Flanborough neve azelőtt Mr. George Felton of Felton volt, a Heinrich és Somes cég tagja, amely a világ minden tájékán hatalmas bányákat tartott a kezében és ebben az egész örökségben, amely peeri rangra emelte, az volt az egyetlen fényes pont, hogy kétmillió font sterlinget is kapott, hogy a jelzálogoktól megszabadítsa a birtokokat.

Harapós, mogorva, barátságtalan ember volt, de sohasem volt olyan tűrhetetlenül barátságtalan, mint mióta felvette a Flanborough címet és tempókat; de lordságának az egész ideje alatt se volt olyan tökéletesen és olyan gyalázatosán elviselhetetlen, mint éppen ezen a napon.

- Ej, miért is hívattam? - kérdezte lord Flanborough haragosan. - Valamiért csengettem... Okosabb lett volna, ha nyomban felel, ahelyett, hogy levegő után kapkod. Azt akartam... Á, igen... Mondja meg lady Moyanak, hogy beszélni szeretnék vele.

Sibble hálásan menekült.

Lord Flanborough megrántotta hervadt fűszínű bajuszát és ránézett a hófehér papírra, amely az íróasztalon feküdt előtte. Aztán felvette a tollát és írt:

ELVESZETT
egy értékes gyöngynyaklánc, amely nyolcvan-
három, nagyság szerint felfűzött szemből áll.
Aki nyomára vezet, kétszáz font
jutalomban részesül.

Elgondolkozott: keresztülhúzta a kétszáz fontot és beírt helyette százat. Majd ez se elégítette ki és újra megváltoztatta az összeget ötven fontra. Aztán még ezt a szerényebb összeget is addig latolgatta, míg a végén kihúzta ezt a számot is és beírta helyette: illő jutalomban részesül.

E pillanatban feltárult az ajtó, mire a lord felnézett.

- Á, Moya. Éppen egy hirdetéssel vesződöm, - mondta mosolyogva.

Lady Moya Felton huszonkétéves volt és igazán csinos. Csodálatos formái újra

Egyesítették mindazt a sok hagyományos családi szépséget, amely oly rosszindulattal mind hátat fordított az apjának. Csak középtermetű volt, de igen formás, kedves tartású, arca pedig gyöngéd vonásaival igazi Felton volt. Ha kemény álla, határozott szája és mély, kékszínű szeme a rég meghalt és sírba szállt Sedgely ősök öröksége volt, hajának ódonarany csillogása különösen Felton-vonás volt.

Csak mikor beszélt, akadékoskodhatott volna az epés kritikus: hangjából hiányzott az a gazdag hajlékonyság, amellyel a család mindig büszkélkedett. Mert a Feltonok szónokok voltak azokban az időkben, amikor a parlamenti beszédeket úgy mondták el, mintha könyvből olvasták volna. Moya hangja egy cseppet éles volt és színtelen, vagyis egy kicsit, ha ugyan csak nagyon kicsit, nem rokonszenves. Lord Flanborough szívesen elkérkedett vele és nem is ok nélkül, hogy az ő lánya „gyakorlati kis fehérnép”, az apján kívül legalább is még egy férfi tanúságot tehet e tulajdonságáról.

- De, apám nem gondolja, hogy egy kicsit képtelenség ilyen hirdetést kiadni? - kérdezte a leány.

Leült az íróasztal másik oldalára és kinyújtva a karját, kinyitotta apjának ezüst cigarettadobozát és kivett belőle egy cigarettát.

- Miért volna az képtelenség? - kérdezte lord Flanborough mogorván. - Hirdetés útján sok elveszett drágaság visszakerült már a gazdájához. Emlékszem rá, évekkel ezelőtt, amikor még a Cityben éltem, volt ott egy ember, Goldberg volt a neve...

- De kérem, felejtse cl most, apám, az egész Cityt - mosolygott lady Moya cigarettára gyújtva - és fontoljuk meg újra az eset minden mozzanatát. Először is, mikor lady Machinstone palotájában voltam, a gyöngysor még megvolt. Nyugodt vérű, tisztességes urakkal táncoltam, Sir Ralph Sapson, Sir George Felixburn, Lord Fethington, Aitkens őrnagy és Machinstones-éknek az a csudálatosán takaros fia volt a táncosom, ők biztosan nem lopták el. Megvolt a gyöngysor akkor is, mikor onnan eljöttem, mert láttam, amikor bekapcsoltam a prémbundámat. Rajtam volt még a kocsin is, mert a kezemben volt, éppen mikor a ház elé értünk. Nem emlékszem rá, hogy levetettem volna, de halálosan fáradt voltam és mikor lefeküdtem, akkorra nem emlékszem semmire. Nyilván Martin a tolvaj. Ő az egyetlen ember, akinek bejárása van a szobámba, ő segített levetkőztetni; olyan világos az egész, mint a nap.

Lord Flanborough a tollszárával kopogtatta széles fogait; ez a szokása mindig kegyetlenül bántotta a lányát, de lady Moya ebben a pillanatban jónak látta szemet hunyni erre a gyarlóságra. A veszteség nagyon ráijesztett, mert a gyöngysor megért háromezer fontot.

- Kértem a rendőrséget, küldje ki a legügyesebb emberét, - mondta lord Flanborough nagy fontoskodva. - Hol van Martin?

- Be van zárva a szobájába. Az embereknek megmondtam, hogy ott legyenek az ajtaja körül, - mondta a lány, majd nagy érdeklődéssel kérdezte: - Aztán mikor jön az a detektív?

Lord Flanborough felkapott az asztalról egy felbontott sürgönyt.

- „Pretherston vizsgálóbíró küldetett ki”... teringette!

Az íróasztalon keresztül hunyorogva nézett a lányára.

- Pretherston, - ismételte lady Moya eltűnődve, - nem különös?

- Pretherston... hm, - szólt az apja és újra csak ránézett.

Ha azt hitte, hogy valami kis zavart, valami halvány pirosságot lát majd Moya arcán, ha csak olyan hirtelen átfutó pirulást is, mint a lehelet, akkor most megkönnyebbülhetett, mert a lánya nyugodt biztossággal nézett a szeme közé, legföljebb csak valami távoli pillantás révedezett a szemében és a szemhéja is egy kissé leereszkedett, mintha gondolkodóba esett volna.

Ötéves volt ez a regény és ha lady Moya kedvesen gondolt is rá, de azért ebben az érzésben csak annyi melegség volt, mint amennyivel egy kedves porcelánjára nézett a vitrinjében; olyan is volt, mint a porcelánok: időnkint elő kellett venni és leporolni. Michael Pretherston nem volt hozzávaló, minden szempont ellene szólt, bár rokkant unokatestvére peer volt és előbb-utóbb rá várt ez a rang, a lord Pretherston cím. Hajmeresztőén szegény volt, szinte egyik napról a másikra éldegélt, a vagyont nem tisztelte, felháborító nézeteket vallott egyházról, társadalomról, államról; valóban valahogy már szinte közeljárt az anarchizmushoz, lord Flanborough pedig attól félt a legjobban.

Udvarlása rövid volt, de annál hevesebb. A lányt valósággal leigázta, úgyhogy lady Moya elígérkezett neki. De a lady még aznap észbe kapott és belátta, hogy - amint mondta -, a szerelem még nem „minden”; megírt hát neki egy tizennégyoldalas levelet, amelyben kategorikusan megszabta a házasság elengedhetetlen feltételeit. Ezek a feltételek pedig minden eddigi elveinek megtagadását, régi megrendült hitének újra vallását kötötték ki és költségvetést kívántak arról, mibe kerülhetne a Pretherston kastély rendbehozatala, hogy lady Moya Pretherston (née Felton) rangjához méltó legyen.

Lady Moya tizennégyoldalas levelére Pretherston harminckétoldalas levéllel felelt, amely egyetlen nagy valóságos sértés volt és az anarchia valóságos himnusza. Nem szerelmeslevél volt az, hanem valami vegyes műfajbeli írásmű a Henry George-féle röpirat és Jean Jacques Rousseau-féle értekezés között. Közben pedig szenvedélyes hivatkozások Moya asszonyiságára és sértő célzások szatócslelkű apjára.

- Mindig olyan vad, hóbortos ember volt, - mondta lord Flanborough, sötéten csóválgatva a fejét. - Úgy hallottam, hogy kiment külföldre.

- Gondolom, vannak más Pretherstonek is, - felelte a lánya. - Hanem azért mégis különös. Nem?