„A nővérednek jutott idézet,
a drága édesanyádnak meg,
aki felnevelt, és aki a könyved
összes változatát elolvasta, nem?”

Patricia Devillepoix, 2020

Nos, itt vagyunk újra a szél nélküli városban.
Ha elhalványult volna az első könyv emléke,
álljon itt egy kis emlékeztető a főhősökről. A többi szereplő leírását és a szószedetet a regény végén találjátok.

Arka

Amazontanonc, aki Hyperboreába érkezve mágustanítvány lett, majd halálra ítélték a bazileusznak, a város uralkodójának a meggyilkolásáért. Sikerült megszöknie az ítélet elől, és elmenekült a városból. Az övéihez indult Árkádiába.

Lastyanax

Arka mentora, egykori szintügyi miniszter. A fiatal mágus is elhagyta a várost, a tanítványa után eredt.

Petrok

Lastyanax legjobb barátja, a többi mágussal együtt túszként tartja fogva Hyperborea börtönében egy csapat ismeretlen amazon.

Pyrrha

A fiatal máguslány Hyperboreában maradt, hogy kiszabadítsa Petrokot és a többi túszt.

Alkandresz

A lemurok titokzatos mestere áll a bazileusz meggyilkolása és a mágusok foglyul ejtése mögött.

Prológus

Közjáték a folyónál

Kandria éppen hétéves lett, amikor beköszöntött az egész életét megváltoztató nap.

Aznap a megszokottnál korábban ébredt. Szobája ablakán beszűrődött a hajnali erdő zúgása, a madarak éneke, rikoltozása. Aprócska, kétszer kétlábnyi szoba volt, éppen elfért benne a függőágya. A megszokott zajokat furcsa puffanások nyomták el. Még félálomba merülve beletelt egy kis időbe, míg rájött, hogy az anyja kancája rugdossa türelmetlenül a karámja kerítését a fára épített lombkunyhó alatt. Kandria este elfelejtette megetetni.

Egy csapásra felébresztette a pofon kilátása, melyet az anyjától kap majd, ha kiderül a feledékenysége. Kiugrott a függőágyból, és felhajtotta a függönyt, amely a szobáját elválasztotta a nappalitól. Még nem világosodott ki a szűkös, különös helyiségben, melyet a kunyhót tartó fa vezérágai köré építettek. Szerencsére a talpa jobban ismerte a talajt, mint a szeme. Egyetlen deszka sem reccsent meg a lába alatt, ahogy átsietett az anyja harci felszerelésével teli helyiségen, fél füllel a hálófülkéje felé hallgatózva. Enyhe horkolásduó hallatszott a kárpit mögül: sem az anyja, sem Themisz nem ébredtek még fel. Szerencséje van.

A nappaliból kiért a teraszra. Ott álltak a farönkök, melyeken Themisz és az anyja pipázgatnak a nap üres óráiban. A terasz a lombkorona széléig nyúlt a hatalmas, világos törzsű eukaliptuszok között, melyek az amazonok erdejét alkották. Ha Kandria véletlenül korán kelt, szeretett felmászni a kunyhó fölé, hogy megnézze a napfelkeltét a szélben fodrozódó zöld levéltenger felett, mely mintha a végtelenbe nyúlt volna. Most azonban nem ért rá, gyorsan helyre kellett hoznia az előző esti mulasztását.

Becsúszott a létrának vágott lyukba. A fába rendszeres közönként beszögelt vaskampók csigavonalban tekeredtek a fatörzsre. Ha rosszul lép, ötvenlábnyi mélységbe zuhan. Kandria hét évének felelőtlen sebességével száguldott lefelé.

Amikor már csak pár lépés választotta el a talajtól, leakasztotta a zsákot, amely az egyik kampón lógott, és néhány marok magot szórt a kanca etetőjébe, aki szemrehányón toporgott alatta. Az utolsó adag már a jószág fekete sörényére hullott: a ló máris a reggelijére hajolt.

Kandria vágyakozva nézte a hátát, melyen egy csík futott végig. Az anyja még sosem engedte meg neki, hogy felüljön rá, azt állította, hogy egy harci paripa túlságosan veszélyes egy ilyen fiatal lovas számára. Kandria gyengéd hangon hívogatta az állatot, de az tudomást sem vett róla, csak evett tovább, miközben farkával időről időre elkergette a köré gyűlő legyeket, melyek a hasát csipkedték.

Kandria csalódottan indult visszafelé a lépcsőn. Az erdő nyirkos, sűrű illata betöltötte az orrát. Kakaduk rázták a szomszédos eukaliptuszfa ágait, hogy leverjenek néhány termést. A lombkunyhó egy kis emelkedő tetején helyezkedett el, nem messze a folyótól, melynek olyan fekete volt a vize, hogy a medrébe esett fákat mintha kettévágta volna a felszín éle. A sima víztükör felett párás köd gomolygott. Eloszlik majd, amint feljön a nap. A parton élénkzöld moha és páfrány foglalta el a vastag fatörzsek közti szabad területet.

Kandria a fokok kétharmadát megmászta már, amikor reccsenést hallott odafentről. A teraszon léptek torlaszolták el a deszkák között fénylő réseket. Egy perccel később megnyikordultak a fatörzsek, ahogy elhúzták őket a padlón. Kandria a hangból tudta, hogy Themisz és az anyja kedvenc helyükre telepedtek.

Ők is felkeltek.

Kandriának görcsbe rándult a gyomra. Pontosan tudta, hogy milyen kényes helyzetbe került. Ha felmegy, az anyja egészen biztosan megkérdezi, hol járt, ha pedig lent marad, egy idő után aggódni kezd, hogy miért nem kelt még fel. Úgy kell visszajutnia a szobájába, hogy ne vegyék észre.

Néhány fokkal feljebb lépett, és onnan elért egy keskeny ágat, mely a szobája ablakáig nyúlt. Egy felnőttnek biztosan nem sikerült volna az akrobatamutatvány, Kandria azonban könnyű volt, mint egy kis majom, és majdnem olyan ügyes is. Megindult az ágon. Anyja és Themisz pipájából füvek tömény illata szállt felé.

Négykézláb araszolt előre az ágon, mely veszedelmesen meghajlott alatta, amikor hirtelen megütötte a fülét Themisz hangja:

– Hét éves. Te is tudod, hogy nem mehet már így sokáig.

Kandria zavartan megállt, és hallgatózni kezdett. Ez volt az első alkalom, hogy ilyen komoly hangon beszéltek róla. Máskor a felnőttek csak közönyösen emlegették, majd gyorsan témát váltottak – nem tett túlzottan mély benyomást az emberekre.

Az anyja hallgatott, épp úgy, mint olyankor szokott, amikor Kandria ezredszer kérlelte, hogy hadd üljön fel a lovára. Themisz hangja tovább erősödött:

– Minden egyes nappal növeled a kockázatát, hogy feljelentenek. Már az is csoda, hogy eddig sikerült megőrizni a titkot. Ha egy ephorosz megtudja, hogy mi is ő valójában, mindketten meghaltok.

Kandria nem értette, miről van szó. Miféle titokról beszél Themisz? Mi az az ephorosz? Mozdulatlanul kapaszkodott az ágba. Lassan sajogni kezdtek a tagjai az erőfeszítéstől, hogy megőrizze az egyensúlyát, míg kivárja az anyja válaszát. Hosszú hallgatás után az asszony végre megszólalt.

– Tudom, hogy igazad van, de képtelen vagyok elszánni magam. Mostanáig kihúztuk, miért ne folytathatnánk így még néhány hónapig, akár néhány évig is? Hadd élvezzem még egy kicsit a lányomat.

Sistergés hallatszott, majd a kifújt pipafüst jellegzetes pöfékelése.

– Hibát követsz el.

Kalapácsütésként koppantak Themisz szavai. Kandria továbbkúszott az ágon az ablakához, és ügyet sem vetett az alatta elterülő mélységre, annyira lekötötte az imént kihallgatott különös beszélgetés.

Azt leszámítva, hogy fel akart ülni a lóra, Kandria soha nem időzött sokáig egy gondolatnál: mindig ezer érdekesség történt, ami elterelte a figyelmét. Ám ez a nap különleges volt, amit az is bizonyított, hogy amikor egy órával később a tanoncok kiképzésére indult, még mindig az anyja és Themisz közötti párbeszéden járt az esze.

A házuk és a gyakorlótisztás között futó ösvény a folyó, a Thermodon mellékága mentén vezetett. Kandria szemöldökét ráncolva kocogott végig a sok jövés-menéstől kitaposott úton, és időről időre reflexszerűen lehúzta a fejét, hogy kikerülje az út széléről belógó ágakat. Tanoncfelszerelése – egy rövid íj, egy nyilakkal teli tegez és egy kis lándzsa – a futása ritmusára himbálózott. A fegyverei zörögtek, ő pedig a gondolataiba merült, így nem hallotta meg a paták dobogását. Az utolsó pillanatban vette észre, hogy egy ló galoppozik mögötte.

Kandria elugrott az ösvényről, hogy utat adjon neki, de a lába beleakadt egy gyökérbe, és teljes hosszában kiterült a szúrós aljnövényzetben. Nyögdécselve tápászkodott fel. A nyilai szétszóródtak körülötte a csalánban.

– Késésben vagy, Kandria!

Kandria felemelte a fejét, épp időben, hogy lássa, ahogy egy póni fara és egy hosszú, fekete copf tűnik el egy eukaliptuszfa mögött. Antiopé egyetlen alkalmat sem mulasztott volna el, hogy nevetség tárgyává tegye, de máskor általában a kiképzésen kezdődött az ellenségeskedés, amikor a többi tanonc is hallhatta a gúnyos megjegyzéseit. Kandria annál is jobban utálta a hercegnőt, mert kénytelen volt elismerni harci- és lovastehetségét.

– Én is remek lovas lennék, ha lenne saját pónim – morogta magában, miközben a nyilait szedegette össze, vigyázva, nehogy a csalánhoz érjen.

A combját vakarva indult tovább: máris duzzadó, piros kiütések jelentek meg rajta. A viszketés a kiképzés során csak még erősebb lett, olyannyira, hogy az íjászaton már alig tudott koncentrálni. Barcida, az egyetlen barátnője a tanoncok között, nem jött el. Nélküle még nehezebbnek tűnt a gyakorlatozás. Három nyila a csalitosban kötött ki, mire a fegyvermester megszidta, majd kiküldte, hogy a pálya széléről kövesse figyelemmel az edzést. Kandria leült egy fatörzsre, állát a tenyerébe támasztotta, és kelletlenül figyelte, ahogy a társnői folytatják a gyakorlatokat. Antiopé szokás szerint Melanippével edzett, az egyetlen tanonccal, aki felért hozzá az amazontudományok terén. A két lány remekül megértette egymást. A többiek csodálattal tekintettek rájuk.

Melanippé, akinek az anyja egy, az erdőtől nem messze fekvő helóta faluból jött, tipikus árkádiai volt a magas arccsontjával, kreol bőrével, fekete copfjaival, erős termetével és enyhén ferde vágású szemhéjával, mely alól csúfondáros tekintet csillogott. Antiopé karcsúbb volt, mandulavágású szeme az írisze közelében kikerekedett, vadmacskajelleget kölcsönözve az arcának. Volt, hogy Kandria az édesanyja segítségét kérte, hogy lemásolják a hercegnő bonyolult frizuráit.

Mire az edzés véget ért, már véresre vakarta a combját, és legszívesebben a hűs vízbe lógatta volna a lábát, hogy enyhítse a viszketést. Így aztán még nagyobb irigységgel nézte, ahogy a többiek összeszedik a holmijukat, és elindulnak játszani a folyóhoz.

Az anyja szigorúan megtiltotta, hogy ússzon velük.

Máskor, amikor a tanoncok fürödni mentek, Kandria hátramaradt Barcidával, de a barátnője most eltörte a csuklóját, és otthon maradt.

Ha Kandria előző este nem felejtette volna el megetetni az anyja lovát, ha nem hallgatta volna ki Themisz szavait, ha nem az utolsó pillanatban hallotta volna meg Antiopé póniját, ha nem esett volna bele a csalánba, ha nem viszketett volna ennyire a bőre, ha ott lett volna társaságként Barcida, talán nem szegte volna meg a szabályt, és nem követte volna a társait a folyóhoz. Ám mindez így történt, ő pedig a többiek után ment a partra.

Egy hatalmas eukaliptuszfa dőlt ki néhány hónappal azelőtt keresztbe a folyó fölé, arról ugráltak a vízbe a lányok. Még mindig zöldellő ágai beleakadtak a túlparti fák koronájába, és a hatalmas rönk ferdén emelkedett a hullámok felett. A legmerészebb tanoncok a közepéig is felmásztak, hat vagy hét láb magasba, és páros lábbal ugrottak az obszidián színű vízbe. Mostanáig egyetlen lány sem mert olyan messzire menni, mint az egymással versengő Melanippé és Antiopé.

Míg a társnői vidáman ledobálták a holmijukat a parton, hogy anyaszült meztelenül másszanak fel a fatörzsre, Kandria felfogta a tunikáját a combján, és besétált a folyóba. Így végül is tiszteletben tartja a tiltást, hisz nem úszik. A hűs víz azonnal csillapította a viszketést. Mikor combközépig ért a folyóban, megállt, és elnézte a társnőit, ahogy látványos ugrásokkal vetik a vízbe magukat. Lábujjai izgatottan túrták az iszapot. Nagyon szeretett volna részt venni a tanoncok játékában, de nem merte megszegni az anyja tilalmát. Így csak figyelte a többieket, és elképzelte, hogy ő milyen magasra mászna a fatörzsön, milyen gyönyörűen ugrana le, és a lányok milyen elragadtatva néznék, ha neki is szabad volna megtenni. Bárcsak...

Itt tartott az álmodozásában, amikor valaki hátulról erőteljesen meglökte. Kandria a vízbe bukott. Kapálózni kezdett, köpködve sikerült visszanyernie az egyensúlyát, arcáról csorgott a víz, ruhája átázott. Melanippé kacagásban tört ki az elázott lány láttán.

– Kandria nem tud úszni! – kiáltotta, és széles mozdulatokkal fröcskölni kezdte.

– Nem igaz, tudok úszni! – emelte fel a karját védekezésül Kandria.

– Akkor miért nem ugrálsz velünk soha? – kérdezte rosszindulatúan Melanippé.

Fenyegető barázdákat kezdett rajzolni a vízbe rémült társnője előtt. Körülöttük elhallgatott a folyó. Mintegy harminc tanonc figyelte a szóváltást, akár egy támadásra kész horda.

– Mert anyukám nem akarja – dadogta Kandria.

Azonnal tudta, hogy nem ez a jó válasz egy csapat vad amazonlány előtt, akik csak az alkalomra várnak, hogy még inkább csúfot űzzenek belőle.

– De azért megcsinálom – tette hozzá, és kihívóan a vízbe köpött.

Melanippé meglepetten félreállt, utat engedve neki. Kandria odabotorkált a fa gyökereihez, és kimászott a vízből. A ruhája a testéhez tapadt, a fatörzsre csöpögött belőle a víz. Tett egy lépést, megcsúszott a nedves fán, és majdnem hanyatt esett. Kalimpálva sikerült visszanyernie az egyensúlyát. A folyóban a társai kinevették. Kandria tudomást sem vett róluk, és négykézláb mászni kezdett a törzsön. Keze-lába kétségbeesve kereste a kiszögelléseket, melyekben megkapaszkodhatott. A kéregre szegezte a tekintetét, és lassan megindult. Megfogadta, hogy magasabbra mászik, mint ahova Melanippé és Antiopé valaha is mertek. Elérte az utolsó nedves nyomokat, melyeket a két lány az előző ugrása után hagyott, és csak ment tovább. A fára összpontosított, minden más megszűnt körülötte.

Amikor végre felnézett, szédülés fogta el. Majdnem a csúcsra ért. Ebből a magasságból a folyó egy hatalmas, fekete nyelvnek látszott, melyben visszatükröződtek a felhők. Távolabb kiszélesedett, majd eltűnt a fák mögött. Kandria alatt egészen aprónak tűntek a tanoncok. Látta, ahogy integetnek felé a fekete vízből, és azt kiabálják:

– Gyere le, Kandria, ez veszélyes...

– Anyukám szerint ha túl magasról ugrunk, olyan kemény a víz felszíne, mint a kő...

Kandria érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Ökölbe szorult a keze. Már nem fordulhat vissza. Szívdobogása a fülében dübörgött, alatta pedig Antiopé határozott hangját hallotta:

– Úgysem meri.

Úgyhogy Kandria ugrott.

Több másodpercen át volt ideje számolni, mire lába keményen a vízbe csapódott. Az orra megtelt vízzel. Ahogy lefelé süllyed, mintha a mélység sötétsége rontott volna rá.

Néhány pillanatig elnézte a szájából a felszín felé szálló buborékokat. Azután a karja és a lába visszaemlékezett az úszás megtanult tempóira, és lassan felfelé indult a fényre. A felszínre bukkanva mélyen beszívta a levegőt, és meglepetten nézett körül. Pislogott, hogy kimenjen a szeméből a víz. Arcok fogták körbe. Örömkiáltások és elismerő füttyszavak hallatszottak. A tanoncok odaúsztak hozzá, és lelkesen ünnepelték a hőstettét.

Kandria arcára boldog mosoly ült ki. Soha nem érezte még magát ilyen büszkének, ilyen erősnek. Kiúszott a partra. A társnői elragadtatva veregették a vállát. Elismerés tükröződött a tekintetükben.

Egyvalakit kivéve.

Antiopé mérges volt, hogy elvették tőle a dicsőséget. A fatörzsön ült, és hosszú fekete copfjával játszott, mely hirtelen úgy festett, akár egy karmolni készülő, dühös macska farka.

– Miért hagytad magadon a ruhád, ahelyett, hogy levetkőztél volna, mint mi, Kandria?

Kandria úgy érezte, hogy ólomsúly nehezedik a mellkasára. Összeszorította a térdét, és a többiek felé fordult. „Mint mi” – ezzel a két szóval Antiopé máris visszaállította páriahelyzetét a társai szemében. A lenyűgöző ugrás képe azonnal elhalványult bennük: a tanoncok most már csuromvizes ruháját méregették, és gúnyos megjegyzéseket tettek, mintha az, hogy fel van öltözve, hirtelen elégséges ok lenne rá, hogy kivessék a közösségből.

– Tényleg, Kandria, miért nem vetkőzöl le soha? – folytatta Melanippé a partról.

Úgy tűnt, ő sem értékelte a teljesítményét. Odalépett hozzá, és megragadta a tunikája szegélyét. Kandria egy hatalmas gombócot érzett a torkában, ahogy Melanippé skandálni kezdte:

– Pucérra, pucérra, pucérra...

– Anyukám nem akarja, hogy levegyem a ruháim – magyarázkodott szánalmasan Kandria.

– Pucérra, pucérra... – harsogta tovább Melanippé, és körbe forgott körülötte.

Ujjai nem eresztették a tunika szegélyét. A többi lány is átvette a skandálást, kijöttek a vízből, és körbefogták. Antiopé továbbra is a fatörzsön ült, és egy elégedett macska arckifejezésével figyelte a jelenetet. A lányok izgatott kiáltozása folytatódott.

– PUCÉRRA, PUCÉRRA!

Kandria hirtelen érezte, hogy az egyik lány megragadja a tunikáját, és a válla fölé rántja. A vizes vászon az arcába tapadt, semmit sem látott, szabadulni próbált, ám hirtelen azt vette észre, hogy különös csend támadt körülötte. A kínzói elhallgattak.

Elengedték a karját. Gyorsan visszahúzta a tunikát a combjára. Amikor felnézett, Antiopé döbbent és dühös arcát látta maga előtt. A hercegnő a vízbe ugrott a fatörzsről, és pislogva bámulta a lába közét.

– Nem olyan vagy, mint mi – jelentette ki.

Néhány lépéssel odébb Melanippé komoly arccal bólogatott.

– A nevelőanyám ephorosz. Megmondom neki.

Mikor Kandria egy órával később hazaért, még mindig nedves volt a ruhája. Az anyja éppen egy felvonócsigát készített a terasz asztalánál, de megállt a mozdulat közben, ahogy meglátta a létra tetején a kétségbeesett arcával, a vizes hajával. Letette a szerszámait.

– Mi történt?

– Beleestem a vízbe – hazudta Kandria lesütve a szemét, hogy elkerülje anyja vizslató pillantását.

Azt azonban észrevette, hogy az anyja hirtelen elsápad.

– Ruhástul estél a vízbe?

Kandria úgy gondolta, hogy nem meséli el neki a folyónál történteket, de a kérdés újra felébresztette benne az imént elszenvedett brutális kiközösítés emlékét. Hatalmas könnycseppek áztatták az arcát. A vonásai eltorzultak, ahogy megpróbálta visszatartani őket, az álla remegett, és a sírás szaggatott ritmusára hirtelen felszakadtak belőle a szavak.

– Nem akartam a folyóhoz menni, de megcsípett a csalán, és odamentem, te mondtad, hogy jót tesz a víz. Magamon hagytam a ruhám, de Melanippé és Antiopé azt akarták, hogy vetkőzzek le, aztán azt mondták, hogy nem olyan vagyok, mint mindenki más. Melanippé azt mondta, hogy beszél az anyukájával, aki epho... ephorosz...

Ahogy az utolsó szó elhagyta Kandria remegő száját, Kheirón pupillája úgy összeszűkült, mintha csak egy nyílhegy lenne a szeme fehérje kellős közepén. Kandria két csuklás között azt várta, hogy végre megkapja a hatalmas pofont, amelytől ébredése óta tartott.

Az anyja azonban lassan lerogyott egy rönkre. A semmibe meredt a tekintete. Hosszú csend állt be, amit csak Kandria szipogása tört meg, aki egyre inkább megkönnyebbült, ahogy kiöntötte a szívét. Végül az anyja összeszorította az állkapcsát. Az állízületei elfehéredtek.

– Csomagolj össze, drágám. Holnap elutazunk.

Másnap Kandria az anyja mögött ülve figyelte, ahogy a fák a ló gyors ügetésének a ritmusára tovasuhannak. Érezte, hogy anyja minden alkalommal megdermed, amikor a távolban feltűnik egy-egy amazon tollforgós sisakja. Valami nem volt rendben, de nem merte megkérdezni, hogy mi a baj.

Korán indultak, nagyon korán, a madarak még el sem kezdtek énekelni. Kandriának elszorult a torka, és duzzogva utasította vissza a reggelit. Az anyja sem látszott éhesnek. Szeme alatt vörös karikák húzódtak. Mielőtt útnak indultak, Themisz még sietve a karjába zárta Kandriát. A kislányt meglepte a gesztusa, hiszen az amazon irtózott minden érzelemnyilvánítástól. Határozottan különös reggel volt.

Amikor a zenitre ért a nap, az anyja a fák közé irányította a lovat.

– Miért térünk le az útról, anya? – kérdezte Kandria nagyokat zökkenve, ahogy a kanca a hepehupás talajon lépkedett.

– Mert fél mérföldre van innen az erdő széle, és el kell kerülnünk az őrszemeket. Mostantól pszt!

Kandrián úrrá lett az izgalom, miközben széles kitérőt tettek, nehogy összetalálkozzanak az őrszemekkel. Soha életében nem hagyta még el az erdőt: innen csak az övvel felszerelt amazonoknak volt kijárásuk. A fejében az erdő széle egyszerre volt varázslatos és félelmetes határ, éles töréspont az amazonok megnyugtató világa és az azon túl uralkodó káosz között. Egyfolytában kifelé pislogott az anyja válla fölött, és alig várta, hogy megpillantsa a híres határvonalat. Egyre ritkultak körülöttük az eukaliptuszok, nagy foltokban áradt be a fény a talajra.

– Mondd, anya, a tanoncoknak miért nem szabad elhagyniuk az erdőt? – súgta az anyja fülébe Kandria.

– Mert nincs parázsazúros övetek, hogy megvédelmezzen.

– Mitől kell megvédjen, anya? A themisszirai katonáktól?

– Nem csak.

Kandria habozást vélt felfedezni anyja hangjában. Az asszony meghúzta a kantárt, a kanca lassított, majd megállt. A dobogása nélkül csend borult az erdőre. Az anyja a földre ugrott, és megfogta Kandria térdét. A lányára emelte hirtelen hatalmasra táguló, csillogó szemét.

– Még túl kicsi vagy hozzá, hogy megértsd, de nincs más választásom. Nagyon fontos, hogy megígérj nekem valamit, kicsim.

Kandria a lélegzetét is visszafojtotta.

– Soha nem szabad, hogy gyereked szülessen. Ígérd meg, hogy nem lesz gyereked.

Kandria majdnem elnevette magát, annyira könnyen betarthatónak találta az ígéretet. Hétéves volt, és a gyerekek az ő szemében nem voltak egyebek, csak gonosz tanoncok vagy zsarnoki csecsemők. Esze ágában sem volt valaha is szülővé válni.

– Megígérem, anya.

Folytatták az útjukat. Kandria továbbra is az erdő szélét lesve ficánkolt a ló hátán, hol jobbra, hol balra hajolt ki, hogy jobban lásson. Ahogy hirtelen elmaradtak az eukaliptuszfák, abbahagyta a mocorgást. Hatalmas síksághoz értek, melyen a végtelenségig hullámzott a zöld fű.

Kandriának elkerekedett a szeme. Soha nem látott még el ilyen messzire. Északi szél fújt az arcába, megrecsegtette a háta mögött az ágakat. Az anyja egy kisebb mélyedésbe terelte a lovat, mely elrejtette őket az őrszemek elől. Néhány elszórt fa árnyékában vadlovak legelésztek. Elhaladtak egy csapat hatalmas futómadár mellett, melyek a mező rostos, magas növésű füvét csipegették. Kandria a nyakát tekergetve addig nézte őket, ameddig csak bírta.

– Elefánmadarak, anya?

– Igen, de elefántmadár, nem elefán.

– Emlékszel, milyen omlettet csináltunk belőle, anya? A nagy elefántmadár-tojásból?

– Igen, kicsim.

Kandriát elragadtatta a felfedezés, csacsogni kezdett, minden megpillantott újdonsághoz hozzáfűzött valamit. Az elefántmadarak után egy helóta falu következett, egy domb hajlatában megbúvó, zsúptetős házakkal. Kandria büszkén állapította meg, hogy mennyivel jobbak az amazonok lombkunyhói: sokkal kényelmesebbnek és praktikusabbaknak találta őket, mint ezeket a földbe vájt viskókat. Anyja csak ritkán válaszolt a lelkes megjegyzésekre. A távolból látták, hogy néhány helóta dolgozni indul a mezőre vagy a nyájhoz. Sok harcosnő a falvakból származott: a szegény parasztok már egészen kis korukban az erdőbe küldték a lányaikat, hogy ott nevelkedjenek, majd tanoncokká legyenek, mint Melanippé. A védelemért cserébe a helóták élelemmel és prémekkel látták el az amazonokat. Az előző tél végén – akkor még csak hatéves volt – Kandria a falvak felkeléséről hallott. Nem értette, miért baj, hogy a falusiak felkelnek, de ez bizonyára nagyon elfoglalhatta őket, mert nem érkezett több gabonával és szőrmével megrakott szekér az erdőbe. Szerencsére az irányítók kiküldtek egy amazonegységet, hogy véget vessen a problémának. A szekerekkel jöttek vissza, és minden visszatért a megszokott kerékvágásba.

Kandria már nagyon elfáradt, mire az anyja megállította a lovát. Egy apró, fehérre meszelt falú kunyhó mellett álltak meg két zabmező között. Kandria belépett, és csalódottan látta, hogy odabenn csak egy halom korhadó fa és törött mezőgazdasági szerszám hever a döngölt földön. Az anyja felé fordult, aki épp leakasztotta a nyeregtáskát, és egy zabkenyeret, egy gyékényt és egy vékony takarót vett elő belőle.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Kandria.

– Itt töltjük az éjszakát – ült le az édesanyja a gyékényre. – Egyél egy kis kenyeret, és gyere ide.

Magához húzta, és fonni kezdte a haját. Miközben a zabkenyeret majszolta, Kandria érezte, hogy anyja kemény ujjai a füle mögött foglalatoskodnak a tincseivel.

– Holnap hová megyünk, anya? – nézett fel az anyjára, de csak az állát látta.

– Majd meglátod, kicsim.

Miután elkészült a hajfonat, az anyja magához húzta Kandriát, és egy altatódalt dúdolva ringatni kezdte. Időről időre megpuszilgatta a halántékát, az arcát, a homlokát. Nedvesek voltak a puszik. Kandriát kimerítette a lovaglás, és az ölelés melegében hamarosan elnyomta az álom.

Amikor másnap felébredt, sok időbe beletelt, mire megértette, hol van. A porlepte kunyhó körvonalai kitisztultak. Az anyja takaróba burkolva fektette le a gyékényen. Egy kis csomagban élelem hevert mellette. Előtte pedig a kunyhó falának támaszkodva egy idegen állt, és némán figyelte a félhomályban. Kandriának döbbenten kiáltás hagyta el a száját, és riadtan dobta le magáról a takarót, amikor az idegen közeledni kezdett feléje. Az ajtó résein átszűrődő fény felfedte az arcát.

Kandria még soha életében nem látott férfit, de rögtön tudta, hogy ez az ember az. Durva szőr nőtt az állán, mint a nagyon öreg amazonokén, csak sokkal sűrűbben. Karjai olyan vastagok voltak, akár egy eukaliptuszfa ága. Kandria érezte, hogy a félelemtől elszorul a torka. Soha nem érdekelték különösebben a felnőttek magyarázatai a kinti világról, de a lényeget megjegyezte: a férfiak az amazonok ellenségei.

– Ki maga? – dadogta. – Hol van az anyukám?

– Az éjjel elment – felelte a férfi. – Rám hagyott téged.

Kandriát megdöbbentette, milyen mélyen zeng a hangja, és beletelt egy kis időbe, míg felfogta a szavak súlyát. Lassan tört utat az igazság a fejében. Eszébe jutott, hogy milyen szokatlanul viselkedett az anyja előző este. Hogy milyen szomorúság ült a tekintetében. Hogy milyen nedves puszikkal borította az arcát.

Az anyja elment. Elhagyta őt.

Kandria érezte, hogy egy gombóc kezd dagadni a mellkasában, egy zsáknyi fájdalom, mely túl nehéz ahhoz, hogy a teste magába szívja. A következő pillanatban a zsák szétrobbant, és a kétségbeesés eltorzította az arcát.

– Gyere ide! – ragadta meg durva mozdulattal az egyik copfját a férfi.

Kandria kiabálva tiltakozott. A helyiségben remegtek a törött szerszámok. A könnyein át látta, hogy a férfi kezében kés van. El fogja vágni a torkát, mint egy disznónak.

Ám nem a torkához emelte a kést, mindössze az egyik copfját metszette le. Tompa kis hanggal esett a földre a fonat. Kandria reményvesztetten feladta a védekezést.

– Hidd el, jobb, hogy nem maradtál vele – mondta a férfi, és a második barna fonat is a földön végezte. – Azok a vadember társnői meg fogják ölni, amint megtudják, hogy mit tett. Soha nem lett volna szabad megtartania téged.

– Miért? – kérdezte Kandria.

A férfi megfordította, és a szeme elé emelte a kése pengéjét. Kandria a fémben megpillantotta sírástól kivörösödött kék szemét, szögletes arcát, melyet sosem szeretett igazán, és immár rövid, füle fölé göndörödő tincseit.

– Mert fiú vagy.

A férfi kihúzta magát, és eltette a kést.

– Az én fiam. És mostantól Alkandresz a neved.

1.

A kikelés

Python

Huszonnyolc évvel később

A kifagyott pálmafákról lecsúszó hódarabokat leszámítva dekádok óta semmi sem mozdult a királyi palotában. Mintha a hideg az idő múlását is megdermesztette volna, az egész épület csak üres díszletként festett. És mint minden üres díszlet, előadásra várt.

A behavazott emelvényen Python kígyó költötte a tojásait. Az egyik héj sima felületén apró repedés jelent meg, olyan kis reccsenéssel, mint a lépés egy befagyott tó jegén: tiszta és nyugtalanító volt a hang. Ezt újabb reccsenés követte. A kígyó megmozgatta héj nélküli szemét. Recsegve, pikkelyről pikkelyre tekeredtek ki a gyűrűi, lerázva magukról a havat. Középen egyre nőtt a repedés a két tojáshéjon, majd fehér membrán tűnt elő, mely alatt ott mocorogtak a ruganyos, levegőre és fényre vágyó kis testek. A fészek többi tojása mozdulatlan maradt: nem élték túl a meleget, melyet a bazileusz kényszerített rájuk.

Egy háromszögletű fej törte át az egyik membránt. A hatalmas hüllő figyelte, ahogy előbukkan kicsinyített mása.

– Tiéd a jövő – jelentette ki.

A másik membrán is átszakadt, és kikelt a második kígyó is.

– Tiéd a múlt – tette hozzá Python.

Az átlátszó, ember méretű kis kígyók kisiklottak a tojáshéjból. Pofájuk ásításra nyílt, olyan hatalmasra, amilyenre csak a hüllők állkapcsa képes. Fehér foguk megcsillant a királyi palota fagyott udvarába beáramló fényben. Az első kis kígyó felsiklott Python gyűrűire.

– Jön Lükurgosz.

A második mérgesen sziszegett.

– Húsz évvel ezelőtt elrabolt minket, hogy a bazileusznak ajándékozzon. Diplomáciai ajándékot csinált belőlünk.

– Miatta nem fognak élni a testvéreitek – tette hozzá Python.

Az első kígyócska a testvéréhez fordult.

– Ha itt maradsz, bosszút állhatunk.

– Akkor bosszút állunk – felelte a második kígyó.

Befúrta magát a ki nem kelt tojások közé, míg a testvére a kijárat felé indult.

Python is lesiklott a behavazott földre, és megindult az első gyermeke nyomában, aki már el is tűnt az udvar galériái mögött. Ahogyan dekádokkal azelőtt is tette, átmászott a királyi palota falán. A hetedik szint szélfútta csatornáin találta magát.

Elsiklott a legközelebbi lifthez. A jéglépcső tetején álló bódéban szundikáltak a gonosztevők. Egyikük felébredt Python közeledésére. Ahogy meglátta a hatalmas kígyót, azt motyogta, hogy „úgy látszik, tegnap tényleg túlzásba vittem a mézsört”, majd újra álomba merült.

Python folytatta az ereszkedést. Két további liftnél is elhaladt anélkül, hogy felébredtek volna a szendergő őrök. A három hátralévőnél pedig elég volt rásziszegnie a gazfickókra, hogy elvegye a kedvüket attól, hogy megmozduljanak. Tudta, hogy hamarosan riadót fújnak, de mire az emberek rátalálnának és elfognák, ő már messze jár.

Folytatta az útját, és elért a fehér hókupacokkal tarkított mezőre, mely elválasztotta a tornyokat a faltól. A távolban feltűnt a kupola rése, durva habarccsal félmagasságig betömve. Python kinyújtotta a nyelvét a hatalmas építmény felé. Még éppen kijut a hasadékon. Továbbkígyózott a mezőn, különös, hullámvonalú nyomokat hagyva maga után, melyeket ámulva néznek majd másnap az arra járók. Azután végigsiklott a hatalmas síkságon, melynek közepén Hyperborea állt, s végül megérkezett az első buckákhoz, melyek a hegy közeledtét jelezték. Dél körül járt, mire bevette magát a Rifeusz-hegység fehérbe öltözött völgyei közé. Tejszerű ködben emelkedett a téli nap az égre, mire a befagyott tóhoz ért a gleccser tövében. Pikkelyei felkarcolták a felszínt, mely alatt feketén, mélyen sötétlett a tó. Megállt a közepén, összetekeredett, fejét a gyűrűire fektette, és várt. Még hátra van egy utolsó kis játék a sorssal, mielőtt visszatér a hegyek magányába, ahol csak egy-egy karaván elvonulása jelzi az idő múlását.

Alkandresz

A Kivonó csúcsán a csizmás léptek koppanása a mozaikon egy ritmusra zengett a szélben remegő ablakokkal. Alkandresz fel-alá járkált a börtönigazgató irodájában, aki ma már az egyik alsóbb szinti cellában töltötte a napjait. A megbeszélésnek, melyre készült, hatalmas kihatása lesz a jövőjére. Egy pillanatra megállt, és az ablakon át elnézte a tájat – a deres tornyokat, melyek a hideg téli napfényben csillogtak –, majd újra járkálni kezdett. Magabiztosabbnak érezte volna magát, ha nem követ el annyi hibát.

Az első hiba a tűz volt, mely a kupola sérüléséhez vezetett. Mostanra túlságosan hideg lett ahhoz, hogy a munkások folytathassák a hasadék betömését. Egy dekádon át megfeszített erővel dolgoztak, de végül feladták a harcot, és levonultak. Befejezetlen művük úgy ékelődött az adamantba, mint valami hatalmas, állványokkal megtámasztott gyík. A hasadék felét még nem tömték be, és hosszú, háromszög alakú rés tátongott a kupolán, melyen besüvített a szél. A káoszt kihasználva a klánok átvették az uralmat a határátkelők felett. Most már ők ellenőrizték a jövés-menést és az ellátást a városban. Az alapvető szükségleti cikkek ára az egekbe szökött. Hpyerboreára az éhínség árnya vetült.

A második hibája az volt, hogy hagyta megszökni Arkát. Nem számított rá, hogy a lány a torony összedőlte után úgy dönt, hogy elhagyja a várost. Napokba telt, mire rájött, hogy elment. Minden perccel egyre nyugtalanítóbb távolságra került tőle. Szilénoszt már nem küldhette a nyomába, hisz a lemur életében nem járt a Rifeusz-hegységben, és a lábadozása is hosszúra nyúlt. Hogy felgyorsítsa a regenerálódását, mágikus üstbe merítette a lakásában. A mozdulatlan teremtménynek csak a feje emelkedett ki a sűrű folyadékból, ahonnan a pillantásával követte. Még napokba telik, amíg regenerálódnak a létfontosságú szervei. Alkandresznek nem maradt más választása, valaki mást kell Arka után küldenie.

Ez volt a harmadik hibája, mint kiderült.

– Hány hónapos? – kérdezte továbbra is fel-alá járkálva.

A helyiség egyik sötét sarkából mély, fémes hang felelt:

– Kettő.

– Akkor még van időm megoldást találni. Szükségem van Barcidára.

– A segítsége elhanyagolható azzal a kockázattal szemben, melyet a gyerek jelentene, ha megszületik, mester.

Alkandresz a sarokba pillantott, ahonnan a hang érkezett. Egy fém végtagokkal ellátott emberi forma rajzolódott ki a félhomályban. Kezében egy leszerelt kart tartott, arcát kifejezéstelen fémmaszk takarta. A szem hasítékán át titokzatosan hatott a pillantása. Mióta megkapta tőle a sisakot, Pentheszileia sosem vetette le, és Alkandresz így nem tudta leolvasni az arckifejezését. A valós problémán túl, amelyet Barcida terhessége jelentett, a férfi úgy érezte, az is lehet, hogy a hercegnő fenyegetve érzi magát a születendő gyermek miatt.

– Majd átgondolom – jelentette ki kitérőn. – Elég sötét van már, induljunk.

Pentheszileia a vállához illesztette a fémkart, megmozgatta az ujjait, és követte a férfit a tetőre vezető lépcsőn. Ahogy kiléptek a terasz csapóajtaján, átjárta őket az este hidege. Alkandresz a fejére húzta a csuklyáját, és a tető közepe felé indult, melyet függőkertként alakítottak ki. A szökőkutakban megfagyott víz különös buborékokat formázott. A növények finom jégszobornak hatottak. Alkandresz megállt egy mozaikrózsa közepén, és felnézett. Ott volt fölötte a kupola, szinte láthatatlan kerítésként közte és az ég sötétje között. Három ujját a szájába dugta, és nagyot füttyentett.

Néhány perccel később egy árnyék takarta el az első csillagok fényét. A fekete szárnyak felverte szél lefújta a fejéről a csuklyát. Odament a rokmadárhoz, és kesztyűs kezével megsimogatta a csőrét.

– Sajnálom, hogy a városon kívül hagytalak, de napközben túlságosan is feltűnő vagy, Melanefel – mondta.

A madár szeretettel dörzsölte hozzá a fejét, majd lehajolt, hogy Pentheszileia felszállhasson a hátára, melyre kétszemélyes nyerget erősítettek. Amikor Alkandresz is elhelyezkedett, a lány kiadott egy kurta utasítást, és a ragadozó madár felszállt.

Alkandresz hagyta, hogy magával ragadja a repülés Hyperborea fölött. A várost átfújta a szél. Most már szívesebben repült éjjel, amikor a hibáiból következő pusztulás nem volt annyira szembetűnő. A város színei – a futónövények zöldje, a víz kékje, a falak színes festése – eltűntek, ahogy a futóhomokot viszi el a szél. Csak a jégcsapok és a befagyott csatornák látványa maradt, s mindent szürkés hó lepett be, mely latyakosra váltott, ahogy a hyperboreaiak letaposták az első szint utcáin. Alkandresz hiába mondogatta magában, hogy ez csak átmeneti helyzet, akaratlanul is bűnösnek érezte magát a város állapota láttán, melyet már majdnem meghódított.

Égett az arca a metsző széltől, lábai a semmi felett lengtek az erőteljes szárnycsapások ritmusára. Megszokta az érzést: jól ismerte, mióta csak huszonnyolc évvel azelőtt az apja megtanította repülni – az apja, akit ma este viszontlát azután, hogy fél évet Hyperboreában töltött.

A rokmadár elérte a kupola hasadékát, és selymes szárnysuhogással elrepült az állványok felett, amelyet odahagytak a kőművesek. Ám ha nem mentek volna el, valószínűleg akkor sem veszik észre a sötétben a madár elsuhanó árnyát.

A kupolán kívül még alacsonyabb volt a hőmérséklet. Alkandresz Pentheszileia felé hajtotta a fejét, hogy védekezzen a szél félelmetes ereje ellen. Míg a lány a Rifeusz-hegység felé kormányzott, Alkandresz a rá váró találkozáson gondolkozott. Hat hónapnyi távollét után erősen nyugtalanította a gondolat, hogy apja elé kell tárnia a vállalkozása eredményeit. A terve, melyet az apja oly sokszor bélyegzett kivitelezhetetlennek, végre az utolsó szakaszába lépett. Ostrom és csata nélkül veszi be Hyperboreát. Ez olyan hőstett lesz, amely mellett Napoka meghódítása felesleges mészárlásnak, elnagyolt próbának hat majd.

A rokmadár elérte a Rifeusz-hegység első vonulatait. A szirtek vöröses fénybe burkolóztak az estében. Pentheszileia egy sziklás csúcs oldalában fekvő, háromszögletű tisztás felé kormányzott. Ahogy ereszkedni kezdtek, Alkandresz a félhomályban mintegy háromszáz rokmadár hosszúkás, fekvő alakját vette ki a hóban az öt, szimmetrikusan elhelyezett csűr mellett. Felbőszítette a különítmény mérete. A leveleiben azt tanácsolta az apjának, hogy jóval szerényebb csapatot hozzon. Felesleges ilyen nagy kísérettel kivonulnia.

Melanefel a központi építmény előtt szállt le. Alkandresz leugrott a hátáról, és rögtön derékig süppedt a puha hóba. A szemét, amelyet a légi út kicsípett, ellepték a könnyek. Kézfejével letörölte őket, s egyúttal leseperte a menetszélben a szakállába tapadt jégdarabokat. Kirajzolódtak előtte a menedék körvonalai. A hó félig már belepte az építményt. Utat tört magának a porhóban a bejárathoz.

Az ajtót egy egyszerű jégtábla alkotta. Alkandresz bekapcsolta a rá vésett nyitópecsétet, belépett, majd gyorsan be is csukta maga mögött a kaput. Az előtérben sokkal kellemesebb hőmérséklet fogadta. A szárnysegédek itt helyezték el olajozott állványokon a rokmadarak nyergeit. Alkandresz felhajtotta a bejárattal szemközti falon függő szőrmét, és belépett az épület központi helyiségébe.

A sima és fényes jégfalak visszatükrözték a világítógömb fényét. Fél tucat férfi ült bent egy szamovár körül. Egyikük sem állt fel az érkeztére, de Alkandresz látta, hogy mind igyekeznek kihúzni magukat, hogy ne tűnjenek túlságosan öregnek és görnyedtnek mellette. A megbeszélésen résztvevő oligarchák többsége azoknak a zsoldoscsapatoknak az egykori tábornoka volt, melyeket Napoka fogadott fel, hogy megvédelmezzék a déli határát az amazonok ellen – egészen addig, míg tizenöt évvel azelőtt egy bizonyos Lükurgosz nevű hadvezér hatására úgy nem döntöttek, hogy inkább meghódítják a várost.

Lükurgosz. Alkandreszt aggodalom fogta el, amikor azt látta, hogy az apja nincs itt.

– Alkandresz, isten hozott! – szólalt meg egy mély, szépen csengő hang. – Ülj le közénk.

A szívélyes invitálás egy idős férfitól érkezett, akit a kora sem tett kopasszá vagy kövérré. Bozontos, fekete szemöldöke alól, mely erős kontrasztot alkotott fémszínű, ősz hajával, Philón tábornok árkok keretezte szemmel figyelte Alkandreszt, mintha az összejövetel egy fárasztó nap utolsó eseménye lenne, melyet azért becsülettel le kell tudni. Alkandresz tisztában volt vele, hogy a férfi előszeretettel mutatkozik kimértnek és kötelességtudónak, hogy ezzel is erősítse jó vezetőként szerzett hírnevét.

Philón az apja elválaszthatatlan jobbkeze volt, Napoka meghódításának levezénylője, az árnyékember, aki lehetővé tette, hogy Themisszira az első katonai sikereit követően megszilárdítsa a helyzetét. Miközben elnézte, Alkandresz pontosan tudta, hogy a férfi régóta arra vár, hogy számára is eljöjjön a dicsőség pillanata, s most úgy érzi, végre elérkezett.

– Hol van az apám? – kérdezte, figyelmen kívül hagyva az invitálást.

Az oligarchák kényelmetlenül mocorogni kezdtek a prémekkel borított jégpadokon. Egyedül Philón maradt rendíthetetlen. Felvonta dús szemöldökét, előrehajolt, rákönyökölt szélesre tárt térdére, és szánakozó hanghordozással felelte:

– Lükurgosznak egy hónappal ezelőtt egészségügyi gondjai támadtak. Nem akart értesíteni róluk, nehogy elfogják az üzenetet. Úgy döntött, pihenőt tart, és ránk bízza a folyó ügyek intézését, míg jobban nem lesz.

Alkandresznek minden arcizmán uralkodnia kellett, hogy elrejtse, milyen hatást vált ki belőle a hír. Túlságosan is jól ismerte az apja despotikus hajlamait ahhoz, mintsem hogy elhiggye, hogy egy múló rosszullét miatt bárkinek is átadta volna a hatalom gyeplőjét. Philón bagatellizálja a bajt. Szeretett volna rákérdezni a részletekre, de tudta, hogy az aggodalmas kérdésekkel csak az oligarchák megvetését váltaná ki, akik továbbra is az amazonkölyköt látják benne, akit Lükurgosz magához vett. Philón pedig pontosan ezt reméli.

– Folyó ügynek tekinti Hyperborea meghódítását?

Philón arcáról eltűnt az együttérzés maszkja. Kihúzta magát, letette a teáját a szamovár mellé, és összedörzsölte a kezét. Bundája alól fekete szőr húzódott egészen az ujjaiig.

– Leginkább sürgős ügynek. Kár lenne, ha veszendőbe menne a munkád, Alkandresz. Gratulálunk a kitartásodhoz. Hála neked négy nap múlva megnyílnak Hyperborea kapui, ez pedig néhány hónappal ezelőtt még elérhetetlennek tűnt.

Alkandresz várta a folytatást. Philón nem osztogatta könnyen a dicséreteket: úgy használta a gratulációt, mint a drága kenőcsöt, amivel az elkövetkező fájdalmat enyhíti.

– Ugyanakkor… úgy látjuk, nem vagy alkalmas a vállalkozás kézben tartására.

Alkandresz számított rá, hogy ki akarják venni a kezéből az ügyet, de úgy képzelte, hogy az apja fogja ezt megtenni, nem pedig egy olyan elismerésre váró alárendelt, mint Philón.

– És mire alapozzák a véleményüket? – kérdezte továbbra is állva.

Alkandresz hozzáállása láttán Philón felhagyott a diplomatikus hangnemmel.

– Azt ígérted, hogy sértetlenül adod át Hyperboreát. Nagyon sokat fektettünk a tervedbe. Az erdő felgyújtása szinte a teljes tömör orikalkumkészletünket felemésztette. És miért? Egy félig romba dőlt városért, egy tönkrement gazdaságért, egy bezárkózó lakosságért...

– Ez csak átmeneti helyzet – szakította félbe Alkandresz. – Hyperborea talpra áll, amint helyreállítják a kupolát. És nem úgy emlékszem, hogy miután apám meghódította Napokát, bármi különösebbet tett volna azért, hogy „kézben tartsa a vállalkozást”... Pedig az az ostrom igazi mészárlás volt.

Az oligarchák a szemöldöküket ráncolták a megjegyzésére. Soha egyikük sem merte kritikával illetni Napoka meghódítását. Választ várva fordultak Philón felé. A tábornok ajka leereszkedő mosolyra húzódott.

– Te nem az apád vagy, Alkandresz. Kétségtelenül ügyesen manőverezel a kulisszák mögött, jó terveket szősz, de a hatalom, az igazi hatalom gyakorlása ismeretlen terep számodra. Hyperboreának egy erős emberre van szüksége a kormányzáshoz.

– Egy emberre, akinek ötven harcosnővel sikerült bevennie a bevehetetlen várost? Egy emberre, aki itt mindenkinél jobban ismeri a hyperboreai társadalmat?

– Gondolkozz józanul, Alkandresz. A harcosnőidnek azért sikerült túszul ejteniük a mágusokat, mert a meglepetés erejével tudtak hatni a civilekre – jelentette ki Philón. – Fél napig sem állnák a sarat egy themisszirai sereggel szemben, még a parázsazúrral a kezükben sem.

Kihúzta magát, és végignézett az oligarchákon, mintha a kijelentése egy közös gondolatmenet eredménye lenne, még akkor is, ha a többiek egy árva szót sem szóltak.

– Egyébként ezt bizonyítani is fogjuk – folytatta. – Az utolsó üzeneteidből azt olvastuk ki, hogy a harcosnőid számára kedvező kimenetelt tervezel... A tervednek ezt a részét elhagyjuk. Néhány példaértékű kivégzés még hitelesebbé teszi majd a mentőakciónkat. Egy ötvenfős veszteség Hyperborea meghódításárt nem nagy ár, nem igaz?

Alkandresz elsápadt. Barcida kikezdhetetlen hűségére és a magzat mocorgására gondolt, melyet a tenyere alatt érzett. Szembe akart szegülni Philónnal, de máris gyűlöletes gondolat kúszott a fejébe: számára is kedvező lehet a stratégiaváltás. A madarászkatonák elrendezik a Barcida hasában növekedő gondot anélkül, hogy neki magának kellene intézkednie, szembenézve a bűntudatával.

Hirtelen kinyílt a szemközti fal egyik jégtáblája, és egy segédtiszt lépett be, szemmel láthatólag zavarban, amiért félbeszakítja a megbeszélést. Egy remegő öregembert támogatott a könyökénél fogva, akinek bepólyált lába meg-megakadt az egyenetlen talajon. Alkandresznek beletelt egy kis időbe, míg felismerte az apját.

Fél arca lebénult, a haja fakó őszbe fordult és erősen megritkult. Szürke szakállában ételmaradékok látszottak. Zsebkendőt tartott remegő kezében, és tekintetével Philónt kereste. Ürülék szaga áradt a szőrméiből Alkandresz felé.

– Philón tábornok – szólalt meg sietve a segédtiszt –, bocsásson meg, Lükurgosz polemarkhosz ragaszkodott hozzá...

– Jól van, jól van, katona. Úgy látom, csatlakozni kíván hozzánk, engedje hát ide – felelte kedélyesen Philón, és megpaskolta az üres helyet maga mellett.

Alkandresz elszörnyedve látta, hogy az apja, Lükurgosz, akit egész életében csodált és félt, apró, bizonytalan léptekkel megindul a jégpad felé. Philón felállt, és megfogta a másik könyökét, hogy segítsen neki.

– Nézd, Lükurgosz, megjött a fiad – suttogta, mint egy gyermekét biztató anya.

Lükurgosz odafordult, és jobb szeme felragyogott, ahogy felismerte Alkandreszt. A fián elkeseredés vett erőt. Még soha nem mosolygott így rá az apja. Egyáltalán, látott valaha is hasonló kifejezést az arcán? Pedig az a mosoly, bár a bénulástól eltorzulva, de tényleg ott volt, és sárga, hiányos fogsor villant elő mögüle. Egy szenilis vénember mosolya, akit örömmel tölt el a fia látványa.

– Al... kan... dresz – dadogta. – Itt... vagy.

– Felismert! – paskolta meg Lükurgosz karját Philón. – Néha nem jut eszébe azoknak a neve, akiket régen nem látott.

– Miért hozta magával? – Alkandresznek mindössze ennyit sikerült kérdeznie.

– Lükurgosz egy szimbólum – felelte Philón. – Úgy gondolom, a jelenléte segíteni fog sikerre vinni a hyperboreai politikai átmenetet. És különben is, örömmel tart velünk az újabb hódításban.

Alkandresz el tudta képzelni, hogy a tábornok mennyire élvezheti, hogy ilyen gyengének látja Lükurgoszt, akinek a zsarnokságától oly sokat szenvedett.

– Beszéljünk világosan, Alkandresz – folytatta Philón. – Ahhoz, hogy ne változzon meg véglegesen a rendszer (itt szeretetteljesen átölelte Lükurgosz vállát), teljes együttműködést várunk tőled.

Lükurgosz megérezte a kezet a vállán, felemelte barna szemét, és rámosolygott a férfira. Philón kedélyesen kacsintott vissza. Alkandresz egy percig sem bírta tovább elviselni a jelenetet. A mellkasára csapva elköszönt az oligarcháktól, és kilépett a hidegbe.

Az apjának nevezheti-e még egyáltalán ezt a roncsot? Lükurgosz elsöprő erejű leépülése zsigeri rettenettel töltötte el. Szívesebben látta volna holtan. Ugyanakkor legnagyobb meglepetésére úgy érezte, hogy képtelen lenne bármit is tenni, amivel veszélybe sodorhatná.

Alkandresz olyan sokszor használta ki mások gyengéit a céljai eléréséhez, hogy sosem képzelte volna, hogy egyszer majd őt is ugyanezzel az eszközzel késztetik meghunyászkodásra. Ott, ahol a Barcidához való ragaszkodása kudarcot vallott, az apai szeretet megtette a hatását. Amikor visszament Pentheszileiához, aki a jéghideg éjszakában várt rá, még hatalmasabbnak látta a Rifeusz-hegységet. Vagy talán ő zsugorodott össze.

Elnézte Pentheszileiát a rokmadár hátán. A lány némán figyelte. Barcidát halálra ítélték, de egy harcosnőt talán még megmenthet.

– Én itt maradok – jelentette ki. – Te tartsd meg Melanefelt.

– Mit akarsz, mit tegyek, mester?

– Keresd meg Arkát.

2.

A lemur öröksége

Arka

Arkát minden reggel meglepetésként érte az ébredés, miközben Törpike meleg oldalához bújt az előző nap épített jégkunyhóban. A Hyperboreában töltött hónapok után nem sikerült újra megszoknia a Rifeusz-hegység nomád életét. Pillantása a hegyek csillogó fehérségébe veszett, és újra végigpörgette magában az események láncolatát, melyek megfosztották kényelmes ágyától, kis szobájától a donzsonban.

Egy évszakkal korábban a napokai lázadások és az amazontanonci múltja elől menekülve érkezett a városállamba. Egyetlen terv hajtotta: megtalálni soha nem ismert hyperboreai apját, akiről semmit sem tudott. A körülmények úgy hozták, hogy a papírmunkáért rajongó, fiatal és ügyefogyott politikus, Lastyanax mágustanítványa lett.

Minden várakozással ellentétben (hála a rendkívüli diplomáciai érzékének, melyről tanúbizonyságot tett) végül összebarátkoztak, olyannyira, hogy Lastyanax még a nyomozásba is beavatta, melyet az egykori mentora, Palatesz halála ügyében folytatott. Arka hetedik szinti életét a nyomozásuknak és a mentorával szembeni kötelezettségeinek a ritmusa határozta meg. Miközben a Magisztériumban újabb gyilkosságok történtek, megtudta, hogy Hyperborea uralkodója egykor régen átokkal sújtotta a gyermekeit meggyilkoló amazonokat. Az átok arra kárhoztatta áldozatait, hogy megöljék felmenőiket, majd őket is tulajdon leszármazottaik kezétől érje a halál. Az amazonok elleni bosszú ugyanezt a sorsot mérte a bazileuszra is: ez volt a tükörátok.

Mivel a bazileusz mind gyermekeit, mind nemzőképességét elveszítette, úgy gondolta, halhatatlanná lesz. Valakinek azonban sikerült feltámasztania és saját, lélek nélküli bábjává tennie az elsőszülött fiát, majd megparancsolta ennek a bábnak, az úgynevezett lemurnak, hogy nemzzen gyermeket egy amazonnak: ez a gyerek lett Arka.

Hyperboreába érkezve rá is hatni kezdett a tükörátok, és végül, habár önvédelemből, de megölte a bazileuszt, a nagyapját. A lemur mestere azután úgy intézte, hogy Arka fejére halálos ítéletet mondjanak ki a gyilkosságért, s egyúttal a város börtönébe záratta a hyperboreai mágusokat – elhitetve velük, hogy az amazonok támadtak a városra. Az összecsapásukat követően, melynek eredményeként egy torony rádőlt a várost védelmező kupolára, Arkának sikerült elmenekülnie. Amazonlány, királygyilkos, elátkozott, városromboló: némileg nagy teher volt ez olyasvalakinek, aki még a tizennégyet sem töltötte be. Úgy döntött, elhagyja a várost, és visszatér Árkádiába, az amazonok erdejébe, ahonnan származott.

Hyperboreában hagyta a mentorát, Lastyanaxot. Bűnösnek érezte magát, amiért búcsú nélkül indult útnak, már csak azért is, mert a férfi az életét kockára téve mindent megtett, hogy kimentse a jogi csapdából, melybe a lemurok mestere ejtette. Mivel azonban ez a mester a nyomában volt, veszélyes lehetett volna Lastyanaxra nézve, ha felkeresi – a lemurok ura már bizonyította, hogy kész bárkivel végezni, aki megpróbál kettőjük közé állni.

A sok megpróbáltatás után Arka arra a keserű meggyőződésre jutott, hogy nem élhet tovább olyan területen, ahol működik a mágia. A halhatatlansága halálos katasztrófákat idézett elő körülötte, mintha az események, melyek az átok miatt őt megkímélték, a környezetén tombolták volna ki magukat. A nevelőanyja, Kheirón azon a napon halt meg, amikor Arka életében először mágikus zónában találta magát. Barátnőjét és társát a bajban, Pentheszileia hercegnőt az ő hibájából ölték meg a napokai lázadás során. A néhány együtt töltött hónap alatt több ízben csak kis híja volt, hogy Lastyanax is az életét veszítse. Amikor összecsapott a lemurok urával, több ezer hyperboreai vesztette életét a toronyban. Legfőbb ideje volt, hogy véget vessen a mészárlásnak, és visszatérjen az amazonok erdejébe, ahol az átok nem érvényesülhet. Reggeli elmélkedéseiben mindig erre a következtetésre jutott, ebből merített erőt, hogy felkeljen és folytassa az útját.

Elszakította magát Törpike oldalától, megveregette az állat nyakát, és felcsatolta a hótalpakat bundás csizmájára. Öt napi járásra volt Khembalától, a rifeaiaknak téli menedéket nyújtó várostól. Fény szűrődött át a kunyhó jegén. Ideje volt indulnia. Fogta a botját, hogy utat vágjon a hóban, mely az éjszaka belepte a kijáratot. Törpike zajosan fújtatott, hogy bátorítsa.

– Jól van, mindjárt kint leszünk, csak öt percet várj – mondta neki Arka, és folytatta a munkát.

Ahogy az utolsó hódarab is beomlott, fény áradt be a menedékbe. Arka kikúszott a járaton.

Vakító fehérség árasztotta el a völgy lankáit, melyek között tábort vert. A sziklák peremét elsimította az érintetlen hóréteg, mely olyan vastag volt, hogy helyenként repedések húzódtak a felszínén. Csak néhány felhő tarkította a kék eget, melyek fennakadtak a legmagasabb csúcsokon. A környező szirteken a szél felkavarta a csillogó porhavat, mely úgy kavargott, mintha kúszott volna a vastag takaró fölött. A napsütésben vízcseppek hullottak alá a völgyben elszórtan álló fenyőkről.

Arka félresöpörte a kunyhót belepő hótorlaszt, hogy Törpike is kiférjen. A ló prüszkölt, körbeszaladt, aztán elégedett horkantásokkal belehempergett a hóba. Végül rávetette magát a zabra, melyet Arka készített elő neki. Miközben falatozott, Arka úgy döntött, hogy tüzet rak, és magának is készít valamit.

A legközelebbi facsoport felé indult az érintetlen hóban. Nehezen mozgott a hidegben. Tökéletes csend honolt a völgyben. A fenyőfák alatt összeszedte az apró gallyakat, melyeket az utolsó hóesésnek még nem volt ideje belepni, azután a rőzsével a kezében felegyenesedett, azzal az egyszerre ijesztő és megrészegítő érzéssel eltelve, hogy egyedül van a világon.

Csakhogy nem volt egyedül.

Egy rokmadár tűnt fel a horizonton.

Arka meglepetésében a földre dobta a rőzsét, és a fenyő alacsony ágai alá rejtőzött. Két éve nem látott repülő rokmadarat. Mintha észak, vagyis Hyperborea felől érkezett volna, ami abszurdum, hisz a városban nincs hadtest, és amennyire tudja, csak Themisszirának vannak rokmadarai. Ez tehát csak egyvalamit jelenthet: Lükurgosz csatlakozott a lemurok urához, ahogy azt Lastyanax előre látta.

Arka hunyorogva igyekezett szemügyre venni a madár lovasát. Ebből a távolságból csak a sisakja fémes csillogását látta. Nem a themisszirai madarászkatonák tipikus barna köpenyét viselte. Ha van egy kis szerencséje, csak egyszerű hírnök.

A fekete szárnyú ragadozó leereszkedett a kunyhó felé, hogy megvizsgálja. Törpike annyira belefeledkezett az evésbe, hogy nem vette észre. Arka görcsbe ránduló gyomorral nézte kis barátját: hallott olyat is, hogy a rokmadarak időnként lovakat ragadnak el. A ragadozó azonban csak átrepült felette.

Arka megkönnyebbülten felsóhajtott, de azután látta, hogy a madár egy kört ír le, és visszafordul a tábor felé. Törpike végzett a zabbal, és végre észrevette a ragadozót. Rémülten forgatta a szemét, majd menekülőre fogta a hóban.

A madárlovas a tábor fölé érve kihajolt a szárny elé, és a földet fürkészte. Arka megdermedt, és hátrált egy lépést az ágak között. Nem hírnök volt: őt kereste. Mindjárt észreveszi a nyomait, hiszen jól látszanak a friss hóban. Megforgatta a szárny karkötőt a csuklóján. Még ha a fagyos idő ellenére be is kapcsol a szerkezet, fogalma sem volt, hogyan repülhetne úgy el, hogy ne vegyék észre.

A madarász megtalálta a nyomát. Sisakja két szemnyílása hirtelen a fenyvesre szegeződött. A következő pillanatban a madár szinte a földet söpörve már száguldott is Arka felé. A lány látta, hogy a lovas egy csillogó gömböt akaszt le az övéről: egy álomgömb volt az.

Abban a pillanatban, hogy a madarász felé hajította a gömböt, Arka kitért oldalra. A varázseszköz a fenyőágnak csapódva összetört, ibolyaszín pára szállt fel belőle. Arka összeszorította a száját, befogta az orrát, és kifutott a fenyvesből. Ám az altatógáz így is hatott rá: hirtelen elgyengült a lába, alig bírta emelni a hótalpakat. Botladozva futott tovább a hóban. Tudta, hogy a madarász a nyomában van. Bárcsak el tudná érni a vadászíját, melyet a kunyhó előtt hagyott...

Tompa zajjal egy újabb altatógömb robbant szét a lába előtt. Arka továbbra is lélegzet nélkül futott tovább, lába alig engedelmeskedett az oxigénhiány miatt. Úgy egy tucat lépés választotta el a kunyhótól. Elhomályosult tekintettel látta, hogy a rokmadár visszafordul a völgy túlsó végében, hogy harmadszor is lecsapjon. Irizáló fekete szárnya és lovasának tükröződő sisakja fényvillanásokat vetített felé. Arka a kunyhóhoz érve megkockáztatott egy levegővételt, lebukott, hogy felkapja az íját és egy nyilat, majd a hátára fordulva célzott.

A madarász épp egy újabb gömböt készült eldobni, de aztán meggondolta magát, és a kantárt megrántva lelassította a hátasát. A madár hátrahőkölt, és függőlegesen ereszkedni kezdett a tábor felé. Arka a lélegzetét visszafojtva megfeszítette a húrt, szeme a nyíl hegyére és a lovas fejére szegeződött.

– Ha eldobod a gömböt, kilövöm a madarad!

A lovas egy pillanatig némán nézte. Arka felfigyelt rá, hogy milyen kicsi. Épp arra gondolt, hogy a támadója nem lehet sokkal idősebb nála, amikor egy fémesen csengő, mély hang zengett végig a völgyön.

– Nem ismersz meg, Arka?

A lány még sosem hallott hasonló hangot, a hanghordozásban és ellenfele tartásában hirtelen mégis rettenetesen ismerősnek érzett valamit. Eszébe jutott az álamazon, aki rálőtt, mielőtt elhagyta volna Hyperboreát. Ugyanaz a személy volt, esküdni mert volna rá. Bizonyára nagyon fiatal nő, kitűnő íjász, és tudja a nevét...

Beletelt néhány pillanatba, mire ki merte mondani:

– Penthe?

– Igen.

Mintha ólomköpeny borult volna Arkára. Feltolultak a Pentheszileiáról őrzött utolsó emlékei: újra maga előtt látta a hercegnőt Napokában, az eltorzult arcával... Nem élhette túl, az lehetetlen.

– Meghaltál Napokában!

– Nem, bár te hagytál volna meghalni. A mesteremnek köszönhetem az életem.

Ez a kijelentés életre keltette a félelmeket, melyek három dekáddal azelőtt Arka lelkébe költöztek. Elnézte az ellenfele megfejthetetlen maszkját. A repülés okozta himbálózás dacára a nő szilárdan tartotta kezében az altatógömböt.

– Te... te is lemur vagy?

Egy pillanatra megállt az idő. Csak a ragadozó súlyos szárnycsapásai hallatszottak, melyek jéghideg levegőt sodortak felé.

Pentheszileia hirtelen gyors mozdulattal eldobta a gömböt. Arka azonnal rálőtt, és szétrobbantotta a levegőben. Üvegcserepek záporoztak rá, miközben az ibolyaszín pára a továbbra is felette lebegő rokmadár felé emelkedett. Az állat megrázta a fejét. Szárnycsapásai erőtlenebbek lettek, süllyedni kezdett. Pentheszileia egy parancsszó kíséretében megrántotta a kantárt. A madár erőtlenül kitárta a szárnyait, és a fejét továbbra is ingatva megindult a hegyek felé.

Arka felegyenesedett, és nézte, ahogy az állat egy szirt felé közeledik. Egyre lassabban és bizonytalanabbul repült, mintha ellenszéllel küzdene. Pentheszileia a kantárt csattogtatta a nyakán, hogy ébren tartsa, de hiába. A hatalmas ragadozónak hirtelen lecsuklott a feje, és az oromtól néhány lábnyira a hegyoldalnak ütközött. Félig elnyelte a vastag hóréteg. Pentheszileia lerepült róla, gurult egy keveset, azután egy szikla megállította.

Arka még éppen látta, hogy feláll, amikor különös, tompa morajlást hallott, mely mintha a hegy mélyéből tört volna elő.

A rokmadár körül széles repedések keletkeztek a hóban. Fehér táblák váltak le a hegyről, magukkal sodorva az eszméletlen madarat. A következő pillanatban a hótakaró már hatalmas lavinaként száguldott lefelé a lejtőn.

Arka rémülten látta, hogy az áradat egyenesen felé tart, szalmaszálként söpörve el a fenyőket. Éppen az útja közepén állt. Tekintete Törpikét kereste, de a ló eltűnt. Lázasan a csuklójához kapott, és minden erejével megnyomta a szárny karkötő pecsétjét, de semmi sem történt.

Felnézett. Mostanra a teljes látómezejét a lavina töltötte be. Áldozatát elnyelni kész szörnyetegként morgott a hegy. Arka futni kezdett az ellenkező irányba, menekült, mint ahogy Napokában menekült Pentheszileia és az amazonok erdejében Kheirón a halálos sebesülései elől.

Még mindig a nevelőanyjára gondolt, amikor utolérte a lavina.

Lastyanax

Két napja cikáztak a ragadozó madarak a hegyek zavaros egén, akár apró vitorlások a felhők tengerén. Olyan magasan repültek, hogy nehéz volt felmérni, mekkorák lehetnek: ugyanúgy lehettek hegyi sasok, mint jóval nagyobb madarak. Rossz előjelek, mondta róluk Sopot, Lastyanax vezetője. Ám a kereskedő mindenben rossz előjelet látott: a szirteket övező pára alakjában, a hó repedéseiben, a pézsmatulkai ürülékében. Lastyanaxnak el kellett ismernie, hogy ahhoz, hogy túléljék a viharokat, a lavinákat, a gleccserhasadékokat, a fagyást és a Rifeusz-hegység ezer és egy további veszélyét, tényleg nagy szükségük van a szerencsére.

Ahogy teltek a napok, egyre jobban bánta már, hogy elhagyta Hyperboreát. Csaknem három dekádja taposta már a hegyvidék hórétegét, és egész testét elgyötörte a szokatlan megerőltetés. Ahogy megkezdték az igazi emelkedést, az addig viszonylag kegyes időjárás rosszabbra fordult, és vihart vihar követett. Lastyanaxnak az volt az érzése, hogy az ideje legnagyobb részét Sopottal és a tulkaival tölti a jégkunyhókban, melyeket a vezetője minden alkalommal felállított, amint feltámadt a szél. Nehezen viselte a férfi apró mániáit, a mosdatlanságát, az állatai erős szagát és a saját szőrméi ázott bűzét. Leginkább azonban az bőszítette, hogy úgy érezte, hiábavalóak az erőfeszítései. Semmi nyom nem utalt arra, hogy megtalálhatja Arkát. Egyre növekedtek körülötte a hegyek, ahogy beljebb hatoltak barátságtalan ölelésükbe. Mindennap újabb lejtőkön kellett végighaladniuk, hogy azután újra meredeken felfelé kapaszkodjanak, majd újabb hágókon keljenek át. És a nyomasztó hidegben nem volt egyetlen falu, egyetlen fészer – egyetlen Arka sem.

Lastyanax vakon haladt előre, és mindenben Sopottól függött, aki tíz lépéssel előtte járt, és rendszeresen megrángatta a kettőjüket összekapcsoló kötelet, hogy felhívja a figyelmét a lassúságára. Ráadásul amikor éppen az volt számára a kedvezőbb, előszeretettel meg is feledkezett hyperboreai utasáról. Amint Lastyanax kérdezni merészelt bármit is az útvonalukról, Sopot rifeai dialektusban kitörve adta értésére, hogy egy hozzá hasonló városlakó úgysem értheti meg a hegyet.

Lastyanax nem tudta eldönteni, hogy stratégiai megfontolások vagy puszta babonaság irányítja a vezetője döntéseit. Sopot megtagadta, hogy a gleccseren át vezesse („ túl nagy veszély, túl nagy veszély!” , mondta magyarázatképpen, és mérgesen meglengette a vándorbotját), holott azzal időt nyerhettek volna. Lastyanax úgy érezte, ezzel a hatalmas kerülővel erősen csökkennek az esélyei, hogy utolérje Arkát. Küzdött benne a vágy, hogy sarkon forduljon és hazamenjen, valamint a remény, hogy a következő sziklás meredély mögött megtalálja a tanítványát. Aludni sem tudott a félelemtől, hogy üres kézzel kell hazatérnie azután, hogy a tanítványa kedvéért magára hagyta Pyrrhát. Úgy érezte, pont olyan, mint a folyton fogadásokat kötő apja, aki mindig készen áll arra, hogy újabb hypert tegyen fel egy-egy újabb versenyen, melynek a nyeresége utólag majd igazolja a korábbiakon elvesztegetett összegeket.

Előző nap egy nehéz szakaszon elveszítettek egy pézsmatulkot. Beszakadt alatta az ösvény, és a jószág a szállított áruval együtt a szakadékba zuhant. A veszteség nem javított Sopot hangulatán. Először Lastyanaxot hibáztatta, azzal vádolva, hogy nem megfelelően tartotta a tulok kantárját, aztán a kutyáját, amiért egy hóbaglyot megugatva felbőszítette a hegyet. Lastyanax együttérzett a szerencsétlen ebbel – Sopot körülbelül egyformán bánt vele és a jószágaival.