Galló Olga

Tíz hónap Babilon

– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

A kiadás alapjául szolgáló gépirat
(Galló Olga Tíz hónap Babilon
című könyvének eredeti naplója)
szövegét a salgótarjáni Balassi Bálint Könyvtár
engedélyével közöljük

© Galló Olga örököse, 2024

Ajánlás

Nagyanyám épp húsz éve ment el.

Sokévi küzdelem után adta fel a reményt, hogy nyomtatásban láthassa cenzúrázatlan lágernaplóját. Az 1978-ban megjelent Tíz hónap Babilon (amely az eredeti szövegnek egy több mint felére húzott, erősen cenzúrázott változata volt) hamar elfogyott, újranyomtatására már nem vállalkozott – mindig azt szerette volna, ha az egészet olvassák.

Ritkán adatik meg egy unokának, hogy teljesítse nagyszülője ilyen fontos kívánságát.

Hálás vagyok a sorsnak, hogy húsz évvel a halála után sikerült megvalósítani.

2024. november 4.

Fullajtár Andrea

A szerkesztő előszava

Kis alakú sárga, puha kötésű könyv, a címlapon szép fiatal nő fotójával. A belső címoldal tanúsága szerint kiadó nélkül, Budapesten jelent meg 1978-ban Tíz hónap Babilon címmel; a szerző (és amint a kolofonban olvassuk, egyben a felelős kiadó) Galló Olga. A fülszöveg szerint, amelyet Gárdos Miklós jegyez, a könyv műfaja „háborús élménynapló”: „A lágerélet hétköznapjai, a kis kegyetlenkedések, egymásra halmozódó kis szenvedések végtelen sora rajzolódik ki ebben az egykorú naplóban. Galló Olga a világháború éveinek egy magyarok által kevéssé ismert pokol-bugyrát is megjárta: megszökött a deportáltak közül, és a leigázott Európa elhurcolt külföldi kényszermunkásai táborában élt át néhány hónapot. Az egykori Breslau, a mai Wrocław ostromának napjairól magyar szerző tollából először olvasunk.”

Galló Olga végül egykönyves szerző maradt – s hogy ez az egy könyv egyáltalán napvilágot láthatott, az csupán azért volt lehetséges, mert szerzője az államszocializmus idején több mint tízévi küzdelem árán keresztülvitte, hogy a számára legfontosabb művét saját pénzén, magánkiadásban megjelentesse. De ki volt ő, és hogyan lett ebből az egy könyvből, évtizedek múltán, kettő?

1914-ben született Salgótarjánban Gärtner Olga néven (a családban egyedül ő magyarosított, egy jó ismerőse tanácsára az Olga névvel játszva szerkesztette meg új vezetéknevét). A hagyatékban‍¹ fennmaradt 1982-es, kétoldalas gépelt önéletrajzából tudjuk, hogy apja, aki pék volt, meghalt az első világháborúban; édesanyja hat gyermekkel magára maradva varrásból igyekezett megélni, majd a család a jobb munkalehetőségek reményében 1928-ban a főváros közelébe, Rákosszentmihályra költözött. Galló Olga tizennégy évesen, a négy polgári iskola befejezése után cipőfelsőrész-készítőnek, majd drogistának tanult, emellett „küldönc és árubeszerző” is volt: „…naponta 15-20 kilogramm árut gyűjtöttem össze itt Budapesten és cipeltem ki Rákosszentmihályra, ahol laktam és tanultam. Napi 13 órát dolgoztam, plusz vasárnap reggel 7-től 10-ig.” Súlyos tébécéje és más betegségei miatt azonban nem sokáig bírta a nehéz fizikai munkát. 1941-ben jelent meg első novellája Az Ujságban, majd a szociáldemokrata párt lapja, a Népszava tárcaírójaként működött, igaz, a zsidótörvények miatt csak külső munkatársként. Dezső nevű fivére 1939-ben Amerikába házasodott; két testvére, Endre és Margit a háború elején már nem élt; legidősebb bátyja, Jenő a család tudomása szerint Borban halt meg munkaszolgálatosként 1944-ben, Ferenc pedig, aki Mauthausenbe került, túlélte a lágert.

1944. július elején Galló Olgát édesanyjával együtt Auschwitzba deportálták. Anyja a rámpáról azonnal a gázkamrába került. Olga a szelektálás után a kényszermunkás nők birkenaui lágerében élt október 20-ig, amikor a front közeledtével egy ezerfős női transzporttal Hochweilerbe vitték, majd néhány hónap után, 1945 januárjában Breslaun (a mai Wrocławon) keresztül halálmenetben útnak indították a gross-roseni koncentrációs tábor felé. Ő azonban háromnapi keserves menetelés után, egy cukorgyári éjszakai pihenő során külföldi kényszermunkások segítségével megszökött és elrejtőzött, hogy 1945 februárja és májusa között a szovjet egységek által körülzárt Breslauban élje át és örökítse meg írásban az ostromlott erőddé vált város, „Festung Breslau” nyolcvannégy napos agóniáját. Felszabadulása után, 1945 nyarán hazatért Magyarországra, ahol, mint írja, „idegroncsként” élt, folyamatos betegségekkel és később egy súlyos villamosbaleset utóhatásaival küszködve. A Népszava déli lapja, a Világosság újságírója lett; a szociáldemokrata és a kommunista párt fúziója (1948) után más sajtószolgálati, majd egyéb munkakörökben dolgozott. Férjhez ment, egy lánya született. Korábbi szépírói ambíciói a holokauszttrauma (mint egy helyen írja, a „súlyos blokk”) nyomán derékba törtek: „Minden bekövetkezett, amitől féltem, otthonunkat is feldúlták, mindenünket széjjelhordták a nyilasok, mire hazajöttem, már lakott benne egy család. Tehát otthonomat is elveszítettem. És elveszítettem szépírói képességemet is, ami ugyancsak szüntelen gyötrelmet okozott.”

Több mint két évtized után, 1966-ban – orvosi tanácsra – vette elő titokban, ceruzacsonkokkal írt 1944–45-ös lágernaplóját, és kezdte legépelni, megszerkeszteni a különféle cédulákra, füzetekbe rótt kusza, nehezen kibetűzhető sorokat, szövegrészleteket. „Fizikai erőm gyenge, akaraterőm változatlanul nagy” – írta 1982-ben az önéletrajzban, és ez a mondat akár az 1967-ben megindított hadjárat mottója is lehetne. A legépelt naplóval ugyanis „házalni” kezdett, mert meggyőződése volt, hogy „az emberek kezébe kell adni, nem szabad veszni hagyni”; másutt kijelentette: „bennem él egy hit: naplómnak meg kell jelennie, meg is jelenik majd, legfeljebb posztumusz kötetként. Tudom, érzem.”

Számos könyvkiadót, kiadóvezetőt, szerkesztőt, lapszerkesztőt ostromolt kitartóan, rádiós és tévés személyiségeket, politikusokat keresett fel, éveken át levelezett, kilincselt, érvelt, könyörgött, groteszk módon még fenyegetőzött is: járt többek között a Magvető, a Zrínyi, a Kossuth Kiadónál, írt a Magyarország című hetilapnak, a Népszabadság és az Új Tükör szerkesztőségének, a KISZ-nek, a Partizánszövetségnek és a Nácizmus Üldözöttei Bizottságának, majd amikor sehol nem járt sikerrel, egy levelében (1977-ben) leszögezte: „Ha nem kell nekik, akkor adom be a Kiadói Főigazgatósághoz felső fórumú elbírálásra, vagy annak engedélyezésére, hogy kiadón kívül jelentesse meg nyomda. Úgy értesültem róla, van ilyen lehetőség, és ebben az esetben ők jelölik meg a nyomdát. Ha ez sem megy, akkor a szereléssel együtt beadom Kádár elvtárs titkárságára. Ha ennek sem lesz eredménye, akkor – bár ez bizarr ötlet – Hofi Gézához fordulok és kérni fogom, készítsen belőle kabaréanyagot. Állítom, az egész ország nevetne rajta.”

De vajon mi volt az oka a sorozatos elutasításnak? Jól kirajzolódik ez a hagyatékban fennmaradt levelezésből. A könyvkiadók magatartása tükrözi a második világháború utáni holokauszttörténet-írásban is hosszan uralkodó szemléletet, amely a túlélők beszámolóit, visszaemlékezéseit – oral history interjúkat, naplókat, memoárokat – nem tekintette hiteles forrásnak; úgy gondolták, ezeknek a személyes vallomásoknak nincs dokumentumértékük. Ahogy Kovács Éva fogalmazott: „A túlélői tanúságtételek elemzése sok évtizeden át nem jelent meg a soá történetírásában. S ha mégis, a visszaemlékezések inkább csak illusztrálták az áldozatok személyes tapasztalatait a történetírók Nagy Elbeszéléseiben.”‍² Ez a szemlélet lassanként átadta a helyét egy másfajta felfogásnak, amely azonban a tárgyalt időszakban még nem nyert polgárjogot a szocialista könyvkiadásban sem.

Galló Olga 1976-ban S. Nyírő Józsefnek, a Kossuth Kiadó osztályvezetőjének írt leveléből tudjuk, hogy 1968. január végén „a Magvető lektornője” ennyit mondott a kéziratra: „Szubjektív, és politikailag nem egységes.” Hogy vajon ezen mit értettek, az kiderül egy 1977-es levélből, amelyet Galló Olga a Nácizmus Üldözöttei Bizottsága elnökének, Gáti Ödönnek írt: „Amit ott kifogásoltak, az már amúgy sincs benne, hiszen azóta kétszer tömörítettem és a feltételezett kifogásoltakat kihúztam. Ott mondták ugyanis, hogy politikailag nem egységes, amit senki nem értett azok közül, akik elolvasták. Én magam sem értettem. Röviden: volt benne két rendes német, egy keményszívű ukrán kényszermunkás, és arról is szót ejtettem, hogy a kényszermunkások vitáznak, egy részük az oroszok felszabadítását várja, másik részük jobban örülne, ha az amerikaiak szabadítanak fel bennünket. Semmi más nem volt. Én magam részéről végig az orosz felszabadítónak örültem, az ő érkezésüket vágytam és vártam. Egyértelműen. A Magvető akkori lektorának másik kifogása az volt, hogy szubjektív.” Ugyanebben a levélben kitér az objektivitás mai szemmel különösnek ható követelményére: „Külön kérésem az volt, hogy ha lehet, ne a Kossuth Könyvkiadóhoz [küldje a Kiadói Főigazgatóság], mert ott kívánják a hivatalos pecsétes dokumentálásokat. És ha oda kerülne, akkor Pelle János kapná kézbe, aki csak dokumentumokban tud gondolkodni és érezni. S ha nem is volna teletömítve hivatalos dokumentálásokkal, olyan száraz dokumentumanyagot csinálna belőle, ami »biztosítaná« a teljes sikertelenséget. Kivenne belőle minden színt és ízt. Az olvasóknak pedig ezek kellenek.” Az S. Nyírő Józsefnek írt, már idézett 1976-os levélben, ha lehet, még határozottabban fogalmaz e kérdésről: „Túl azon, hogy élő tanúim is vannak és azon is túl, hogy eredeti, ott, akkor írt naplómban megmutattam például olyan részt, mint az ostromállapot megkezdésének napja – bizonyítottam, hogy az a dátum is hiteles –, mindezen túl aki képes értőn és érzőn olvasni, mindazok érzik is, hogy amit leírtam, oly mélyről fakadó és őszinte írások, amelyek már önmagukban is adják hitelességét. Nem kellenek hivatalos pecsétekkel ellátott ténymegállapítások, nem is a harcmenet történelmi tényeit írtam le, azokat még nem is tudhattuk. Az emberekkel szemben elkövetett bűnökre, amelyektől sínylődtek, pusztultak, nem kell hivatalos pecsét. Újra ki kell hangsúlyoznom, minden, ami eddig megjelent – még a naplóformában írtak is –, mind utólag megírt memoár. Ez pedig eredeti, ott írt napló. Sőt a Breslauban sínylődő kényszermunkások lágeréletéről egyáltalán nem jelent meg könyv, ott csak én írtam, senki más.”

A Kiadói Főigazgatóság 1977 őszén végül úgy találta, hogy a naplót érdemes megjelentetni, így „ők viszik tovább a kiadók felé. Ők nem utasíthatnak, de ráhatásukkal igyekeznek elérni megjelentetését. Ha nem sikerül, akkor megkapom a magánkiadási engedélyt.” (Benjámin Lászlónak, az Új Tükör szerkesztőbizottsága elnökének, 1977. október 22.) A kiadók azonban, dacolva a minisztériumi „ráhatással”, továbbra sem álltak kötélnek; fennmaradt például a hagyatékban a Magvető újabb, 1978. június 19-i elutasító levele:

„Tisztelt Galló Olga!

Lektoraink érdeklődéssel olvasták el Tíz hónap Babilon című naplójának a Kiadói Főigazgatóságról kiadónkhoz továbbított kéziratát. Úgy hisszük, véleményünk teljes egészében megegyezik az Önével abban, hogy a fasizmus rémuralma idején ártatlanul szenvedett és meggyilkolt százezrek sorsának felelevenítése már csak azért sem lehet hiábavaló, mert e borzalmak megismétlődésének rémét mind a mai napig nem sikerült végérvényesen kiküszöbölni. Azok példája pedig, akik az embertelen bánásmód, a megaláztatás közepette, a halálveszély árnyékában képesek voltak megőrizni igaz emberségüket, s ezzel hóhéraik, a hatalom akkori birtokosai fölé emelkedtek, ezáltal az emberiség örök időkre érvényes példaképei lettek. Teljes mértékben megértjük és helyeseljük tehát azt a szándékát, hogy emléket állítson azoknak, akik az Önéhez hasonló vagy még tragikusabb sorsra jutottak, köztük azoknak is, akik oly közel álltak Önhöz.

Véleményünk szerint azonban naplója nem alkalmas a fenti cél elérésére. Nem elsősorban tartalma miatt – hiszen a lágerekben elkövetett, történelmi és irodalmi művekből is ismert gaztettek leleplezéséhez újabb »adalékokkal« járul hozzá –, hanem a napló szemlélete miatt. Magánemberként Ön semmiképpen sem hibáztatható azért, mert fiatal, kialakulatlan, kevés élettapasztalattal rendelkező, a védett családi környezetből egyenesen a földi poklokba taszított, ugyanakkor szépirodalmi terveket dédelgető lányként olyannak látta, úgy élte át a nehéz időket, ahogyan azt a naplóban megörökítette. Közüggyé azonban csak úgy változtathatja feljegyzéseit, ha megszabadítja őket – érthető, ám a mű, a cél szempontjából zavaró – emberi esetlegességeitől. Ezt vagy a jelenlegi kéziratnak a tényekre való végső leegyszerűsítésével, vagy a napló alapján megírandó, az eseményeket a ma, a történelmi távlat segítségével láttató emlékiratokban látjuk megvalósíthatónak. Fentiek alapján naplójának jelenlegi – tudjuk, fájdalmasan rövidített – formában való kiadására nem vállalkozhatunk. Köszönjük bizalmát. A kéziratot mellékelten visszaküldjük.”

A Kiadói Főigazgatóság engedélyének birtokában végül Galló Olga úgy döntött, él a magánkiadás lehetőségével. 1978. július 1-jén egy barátnőjének beszámolt a legfrissebb fejleményekről: „…rendkívül nehéz, mert a nyomdát egy hónapon belül ki kell fizetni. […] Nagyon »rázós«, de nem hátrálhatok. […] Annyi bejön, amennyi a költség lesz, és ez a lényeg, mert nekem nincs pénzem. Hogy ne legyen belőle baj, 4000 példányszámmal indulok. Egy része a kifizetendő összegnek meglesz, ezt már tudom, hogyan kell lebonyolítani. Másik része az, ami kétséges, hogy 30 nap alatt beérkezik. […] Már most megkezdtem az előszervezését annak, hogy ha nem fut be időben a kifizetendő összeg, legyenek olyanok, akik majd kölcsönadják. Remélem, össze tudok majd annyit kérni, amennyivel kiegyenlíthetem. Elég szomorú, hogy erre kényszerülök és nem állami vonalon jelentetik meg. Azért szomorú, mert már 1978. évet írunk. Na mindegy!”

1978 decemberében, Héra Zoltán előszavával megjelent a könyv, amely az eredeti napló erősen átdolgozott, húzott, tömörített, a lektori véleményekhez akarva-akaratlanul is az öncenzúra eszközeivel alkalmazkodó verziója. 1977-ben Galló Olga visszatekint a folyamatra: „1966-ban kezdtem – erősen leszűkítve – könyv kézirataként legépelni. 1967-ben visszautasították, 1969-ben ismét. Múlt év szeptemberében – újabb tömörítés után – ismét benyújtottam könyvkiadói elbírálásra. Ezúttal nem utasították vissza kereken, de nemcsak teljesíthetetlen feltételt szabtak, de egyben olyant is, ami rontana értékén. […] Még 1976 nyár elején – teljesen ismeretlenül – írtam a Népszabadság szépirodalmi rovatában dolgozó Héra Zoltánnak, elpanaszoltam a kétszeri visszautasítást. […] A Héra Zoltán adta instrukciók alapján ismét tömörítettem naplómat. Jövő héten kezdek a gépeléshez. Ez elkerülhetetlen, mert már annyi húzás van benne, hogy zavaró lenne az olvasásnál.” A szerző tehát a várva várt publikálás előtt, mint láttuk, éveken át szerkesztette, újra meg újra átgépelte a kézzel írt naplószövegeket; számos helyen tömörített, húzott, stilizált; bőven gyakorolt öncenzúrát; helyenként történetek, időrendek is felcserélődnek. Ez nem jelenti azt, hogy az 1978-as kötetbeli verzió nem hiteles, csak inkább tekinthető eredeti forrásokra támaszkodva, irodalmi eszközökkel megírt memoárnak, mint egyidejűleg készült naplónak. Pontosan az történt tehát eredeti szövegével, ami ellen 1976-ban még keményen tiltakozott: az „eredeti, ott írt napló”-ból „utólag megírt memoár” lett.

Közvetlenül könyve megjelenése után Galló Olga tovább folytatta a küzdelmet: mint írta, a kötet a boltokból hamar elfogyott, megérne egy második kiadást, illetve a franciára fordíttatást is tervbe vette egy reménybeli külföldi publikáláshoz. Újult erővel levelezett, tiszteletpéldányt küldött Illés Endrének, a Szépirodalmi Könyvkiadó igazgatójának, Boros Jánosnak, a Magyar Rádió vezető szerkesztőjének, a csepeli munkásfiataloknak, akikkel még a kiadás előtt összebarátkozott, és kérésükre elvitte megmutatni nekik az eredeti naplófüzeteket: „abban a kis kopott, piszkos hátizsákban, amelyet All-tól kaptam és amelyben hurcoltam magammal, takargattam, óvtam.” (Héra Zoltánnak írt leveléből, 1977. április 10. – All volt az a francia hadifogoly, akivel Galló Olga Breslauban összekerült, és akivel a felszabadulásukig támogatták egymást.) Emellett magának Kádár Jánosnak is dedikált egy példányt, és 1978. december 25-én kelt kísérőlevelében nagy bizalommal arra kérte az MSZMP KB első titkárát, hogy támogassa tevőlegesen is a remélt francia kiadást: „az Önnek küldött tiszteletpéldányon kívülit – Titkársága útján – szíveskedjék elküldeni Valéry Giscard d’Estaing-nek, a Francia Köztársaság elnökének.” Magyarázatképpen hozzáfűzte, hogy megmenekülését nagyrészt egy francia hadifogolynak és társainak köszönheti, naplóját pedig meggyőződése szerint „az emberek kezébe kell adni, mert háborúellenes, és egyben hitvallás a béke ügye mellett”.

„És még valamit mint érdekességet – írja 1977. február 7-én Gárdos Miklósnak –, 1971-ben vagy 72-ben […] a BM megkeresett, értesültek naplóm létezéséről. Kértek, jelöljem meg azokat az oldalakat, amelyek a breslaui lágerekben élőkről szólnak és vigyem be naplómat. Akkor ezek az oldalak egyharmadát tették ki naplómnak. Elolvasták, és azt mondták – ez olyan bő anyag, hogy sok lenne lefotózni, kérik az egész naplót háborús bűnper anyagához, és vállalom-e, hogy a bűnper tárgyalására kiutazom Lengyelországba? Akkor is igen rossz állapotban voltam, ezt nem mertem vállalni, naplómat pedig azzal a kikötéssel adtam volna át: a Szerzői Jogvédőn keresztül – erről szó sem lehetett, így elejtették a dolgot.”

Galló Olga időskorában kéziratai rendezésével foglalkozott, rendszeresen lejárt szülővárosába, Salgótarjánba, ahol a Balassi Bálint Könyvtárban rendelkezésére bocsátottak egy kutatószobát. 1982-es önéletrajzából tudjuk, hogy élete végén minden ügyét el akarta rendezni, így került sor 1981-ben „életanyaga” átadására. Azóta a könyvtár Galló Olga-gyűjteményében őrzik a lágernapló eredeti példányát, a gépírásos verziókat, a magánkiadással kapcsolatos erőfeszítéseket dokumentáló iratokat, a levelezést, valamint újságírói tevékenységének dokumentumait. Galló Olga 2004-ben hunyt el – a további kiadás, a tervezett fordítás, külföldi megjelenés életében nem valósult meg. Fő műve azonban, amelynek évtizedeken keresztül csak átszerkesztett – mondhatjuk, hogy megcsonkított – verzióját lehetett megismerni, örököse, unokája, Fullajtár Andrea jóvoltából most eredeti formájában olvasható.

A szövegkiadásról

A kézzel írt naplófüzetek tehát a kéziratos hagyaték nagy részével együtt ma is a salgótarjáni Balassi Bálint Könyvtárban vannak. Mint láttuk, a naplószövegnek az évek során létrejöttek különféle gépelt verziói; ahogyan 1977-ben kelt bemutatkozásában írta, „van egy eredeti (ott, akkor írt) lágernaplóm. A deportáltak élete [vagyis az auschwitzi eseménysor] kiindulópont, a kényszermunkások lágereiben [értsd: Breslauban] írtam. Ami még deportált-vonatkozású benne, azok visszaérzések.” Az 1978-ban publikált kötet elején található auschwitzi „naplójegyzet” is ilyen „visszaérzés”, vagy másként, ahogy a gépirat bevezetőjében olvassuk, „azt a naplójegyzetet utólag – pontos emlékezéssel – írtam le”; ezt 1984–1985-ben, amikor a teljes naplót ismét, immár változtatások nélkül átgépelte az eredeti kéziratból, elhagyta, s helyette egy novellatöredéket illesztett a gépirat elejére.

A jelen kötetben az eredeti napló 1984–1985-ben átgépelt teljes szövegét közöljük változtatás nélkül; ez a gépirat szintén a salgótarjáni kézirathagyaték része.

A „pontos emlékezéssel” leírt „naplójegyzetet” szögletes zárójelben a naplószöveg elejére helyeztük, hogy kiadásunkban minél teljesebb képet nyújtsunk Galló Olga auschwitzi visszaemlékezéseiről is. További auschwitzi emléktöredékek is találhatók az itt közölt szövegben szögletes zárójelben, amelyeket az 1978-as könyvből emeltünk át, mert nélkülük hiányos lenne az elbeszélés (például Komjáti Klára, az énekesnő története a gépiratból kimaradt, holott fontos szereplője volt Galló Olga 1945 utáni életének is: a felszabadulás után együtt tértek haza, és a Fővárosi Tanács kettejük számára utalt ki egy IX. kerületi lakást, ahol hosszú évtizedekig társbérlőkként éltek).

A gépiratban a szerző több helyen a főszövegben vagy lábjegyzetben jelöli, ahol az eredeti (kézzel írt) naplóból bármilyen okból valamit kihagyott; egy helyen lábjegyzetben közli, hogy két szereplő nevét az 1978-as kiadásban megváltoztatta; többen kipontozott névvel szerepelnek. Ezek között van két fontos személy, Galló Olga két egykori (budapesti, illetve rákosszentmihályi) szerelme. Őket – egyikük ismert közszereplő volt a korban – az örökösök kívánságára kiadásunkban N. N. és X. Y. jelöli.

A napló helyesírását modernizáltuk. A szövegben a számokat úgy hagytuk, ahogyan a gépiratban olvashatók; az idegen szavakat és tulajdonneveket szintén abban a – nemegyszer hibás – formában közöljük, ahogyan a szerző leírta: Kéthe, Alen, Gyuro, Nikolau, Szilvesztro, Róbert stb. (kivéve az ismert, híres emberek nevét, ezeket a mai formára javítjuk); az idegen kifejezéseket, mondatokat lábjegyzetben magyarázzuk, a gyakran előkerülő idegen szavakat a kötet végi szójegyzékben is lefordítjuk.

A szerkesztő köszönetet mond Fullajtár Andreának és Pelsőczy Rékának, akik nélkül ez a kiadás nem valósulhatott volna meg; továbbá Benedek Nórának, Fodor Zsuzsának, Huhák Helénának, N. Kósa Juditnak, Michalina Oziembłowskának, Anna Rytkónak, Solt Róbertnek, Szegő Jánosnak, Takács Klárinak és Vági Zoltánnak a szerkesztés során nyújtott segítségükért és tanácsaikért.

Schmal Alexandra

Bevezető

1944 októberében, Auschwitzban írt naplójegyzetemet nem lehetett megőrizni. Onnan indításunk‍³ előtt – utolsó szelektálásnál – meztelenül, mindkét karunkat oldalt emelve, egyesével kellett elsétálni Mengele doktor előtt. Utána útra készítve fölöltöztettek bennünket. Ruhát, cipőt, kabátot kaptunk. Auschwitzból elhozni bármit kizárólag blokkovák, kápók stb. menthettek át. Őket nem kellett szelektálni. Azt a naplójegyzetet utólag – pontos emlékezéssel – írtam le.‍‍⁴ Irma Greese – a hírhedt szadista – Lüneburgban zajlott bűnperének tárgyalása alkalmából megjelent a Népszava déli lapjának, a Világosságnak hasábjain olyanformán: „Egy szemtanú mondta el”. Világosság, 1945. IX. 28.‍⁵ Kéziratomat nem kaptam vissza, annak idején nem éreztem olyan fontosnak, hogy visszakérjem. Jegyzetem ilyen formában megtalálható a „Megjelent írásaim” jelzésű dossziéban.

E hiánytól eltekintve – mint visszatérő emlékek – ismételten fölbukkannak naplómban auschwitzi történések.

Első naplójegyzetem helyett indításként befejezetlen elbeszélésemet adom, melyet ott, azokban a keserves napokban írtam, és amely rólam szól, de nem saját személyemben. Az élmény sokaké.

Címként: „Auschwitzi történet…”

Ami eredeti naplómban nem található, de a megjelentben‍⁶ szerepel, mindaz való, igaz (például deportáltak kihajtása, búvóhelyemen bennem zajló gondolatok, érzések). Annak idején utólag leírva nem volt időm részletezni.

A pofon-ügy, valamint Gyuro „jogos” magatartása benn volt az első tömörítésben. Eltanácsolták: „hősöket és mártírokat nem szabad megbántani.”‍⁷ Ezért hagytam ki. Ha nincs előzmény, nem lehet következmény. Kettő együtt érthető.

Író-olvasó találkozókon többen kérdezték, miért nem írtam apámról.‍⁸ Apám, ki pékmunkás volt, elesett az első világháborúban. Anyám‍⁹ hat gyermekkel maradt magára (én három hónapos voltam). Nehezen éltünk szoba-konyhás lakásunkban. E kérdéshez kapcsolódó megjegyzés: jómódban élhettünk, azaz jómódú voltam. Nem! Naplómban többször írtam: csak a szépre, jóra akarok emlékezni. Elhatározásom betartása (belső tartás) és az írás lehetősége óvott a megőrüléstől. Sem egyik, sem másik végigvitele nem volt könnyű feladat. Írott szavaim ömlöttek, így ezen a vonalon a körülmények nehezítettek.

Akaraterő! Valójában ez mentett meg, s mi tagadás, szerencsés voltam. Közelmúltban valaki azt mondta: bármennyit szenvedtem, én a Sors kegyeltje vagyok. – Talán igaza van.

Eredeti naplómban írtam: a németek betörése‍¹⁰ után mi mindent hagytam el, külsőmben hogyan változtam. Elsősorban ékszert nem tettem magamra. Ékszer! Annak idején egy gyűrű, egy nyaklánc, egy karkötő – a teljesen nincsteleneken, erősen kizsákmányoltakon kívül minden nőnek volt. Felszabadulás után szinte „bűn” volt bármilyen díszítés. Ma már ismét természetes, mégis nem rakom magamra. Magam sem tudom, miért, nem igénylem.

Auschwitz után Hochweilerben‍¹¹ december közepén jutottam papírhoz s egy csonkceruzához. Első kapkodó, apró jegyzeteimet cetlikre írtam. Örömteli izgalomtól, hosszú hónapok kényszerhallgatásától oly nagy fokú izgalomban, hogy ijesztően kusza sorok lettek. Ezeket a jegyzeteket utólag megsemmisítettem. Szégyelltem – egy őrült agyra utaló – külalakjukat. Akkor nem gondolhattam arra, hogy valaha fontos lesz számomra.

Első – rendkívül nehezen olvasható – még mindig kusza, de összefüggő naplójegyzetemet 1945. I. 3-án írtam. Különösebb fontolgatás nélkül megsemmisített cetlijeim miatt fenti naplójegyzet csonka mondattal kezdődik.‍¹²

•

Hazatérésem után ily módon semmisítettem meg nyomtatásban megjelent könyvem záró sorait. Végtelenül sajnálom! Úgy érzem, nagyon szép sorok, s a teljes összeomlás megnyilvánulása. Külalakja több volt, mint ijesztő. Egy kéziratlapra, rohamomban átlósan, nagy összevisszaságban, olyan betűkkel, mintha egy őrült írta volna. Attól tartottam, hogy valakinek kezébe kerül, rám sütik a bélyeget: ŐRÜLT! Mindent kibírtam. Ennek még a gondolatát sem!

Budapest, 1984. március 18.

Galló Olga

Auschwitzi történet

Eredetileg ezt írtam rá:

„Élet” Auschwitzban, kórház után helykeresés.

Majd életanyagom előrendezésénél:

Befejezetlen elbeszélés

(próbálkozás)

Fenti próbálkozásomat nem Auschwitzban írtam, ez az, amelyet későbbiekben többször említettem: próbálok egy novellát írni.

Akkor már hosszú, végtelennek tűnő hetek voltak mögötte. Tér, idő kezdte elveszíteni nagy fontosságát, csak a jelen kínjai uralták idegeit. Arca sápadt volt, szemei mélyen süppedtek a kínok adta sötét keretek közé, és a táguló-szűkülő pupilla lázasan csillogott. Haja mint puha, barna moha bársonyosodott fején, itt-ott hetykén ágaskodva fölfelé, túl akarva nőni lassú társait. Karján, lábszárán ráncosra dudorosodva húzódott a bőr, mint öregember homloka. Mintha csak szemére vetné a nap izzó korongjának minden bűnét, melyet ellene elkövetett. Csúnya, melegben terhes nadrágja‍¹³ a combtövéig föltűrve szabadon hagyta combjait, és piszkos színű, sokat mosott vászoninge alig takarta formás melleit. A rongyos ruhát kezében tartotta, aládugva kicsi evőcsészéjét.‍¹⁴ Cipője mellette hevert a földön, így már a bokáján elfoghatta a fölfelé mászó hatalmas tetveket. Homlokán egyre igazgatta a nedves rongyot, és dereka egyre roggyantabb lett, húzva lefelé felsőtestét.

Később megadóan hevert le a porba.

Körülötte már sokan feküdtek. Ványadtak, csonttá aszalódott testűek, derék fiatalok, fejletlen leánygyermekek. Majdnem mindegyik csúnya volt. Rongyos ruhájuk, gondozatlan testük, hajatlanságuk elvette régi formáját fejüknek, testüknek, és az átélt fájdalmak, keserűségek letörölhetetlen ékeket rajzoltak arcukra, mint valami ősi vallás beszédes jeleit, emberi rosszaságok nyomán keletkező hieroglifákat.

Még védekezve a szenny ellen, feje alá tette kezét, védve arcát a piszoktól és szemének barnáján kívánás csillant, sóvárgón figyelve az arra haladókat, kiknek kezében vizesedény súlyosodott csábító magakelletéssel.

– Csak egy kortyot adjatok – könyörgött egyre, és cserepesre száradt szája áhítozva nyílott föl.

Hiába.

Az arra haladók legtöbben nem akarták meghallani.

Nehezen jutottak kevés vízhez, és mint félve őrzött kinccsel siettek övéik felé, boldogan nyújtva üdülést adó nektárként. Hogy adhattak volna belőle a lépten-nyomon kéregetőknek. Alig akadt valaki, kiben fölébredt a szánalom, vagy rút kapzsiság, falat kenyérért csöppentgetve korty vizeket. Az egyforma szürke‍¹⁵ blokkok‍¹⁶ között terpeszkedő poros térségek kiszikkasztották még jobban amúgy is kiégett lelküket. Anyák, gyermekek, férjek sóhajai fodrosodtak körülöttük a levegőben lassan hulló, könnyen szertemálló fátyolként lelküket beburkolva, oly szorosan, áthatolhatatlanul zárva el idegen kínokat, hogy azok, mint a vértről, vissza is pattantak.

Ő csak feküdt mozdulatlanul. Fiatal teste, amely régebben, mint gyönyöröket adó élő kagyló, mámorosan ingerlő érzéseket adott, fájdalomtól meg-megrándulva hevert, szinte feledve régi érzéseket, melyek remegtették. Már nem is kérte a vizet. Újra föltápászkodott, és derékban meghajolva vonszolni kezdte fekélyes testét újabb blokk felé, helyet keresve a tömegben, hol éjszaka lepihenhet. Irigykedve gondolva azokra, akik maradhattak a kórház valamivel védettebb deszkafalai mögött.

Hiába keresett helyet, nem talált. Az övét elfoglalták, idegenek bizalmatlanul fogadták, barátait már nem találta. Végre megkönyörültek rajta, és egyik priccs alsó, fal felé eső része felé bökve mogorván adtak szűköcske helyet. Pokróc már nem jutott sem alá, sem fölé. Egyik fiatal nő még könyörületesen nyújtotta felé kínálón a forró, keserű feketével teli, gőzölgő kis bögrét, de a többiek kíméletlenül nyomták testéhez kinyújtott lábukat.

Remegve húzódott össze.

Perzselő nappal után ostoros suhintással rohangászó szél őszi hideget hozott, és vijjogó füttyel kergette a blokk felé, süvöltve nyomva befelé. Kaján kíméletlenséggel kergetve a priccs alá, szisszenve szalajtatni föl a réseken, vékony kis ruhán át a testéhez, mezítelen, cipőtlen lábához, karjához. Félálomban nem is nagyon tudta, amit érez. Lidércnyomás delíriumában feküdt sajgó testtel a kemény, gyalulatlan deszkákon. Öntudatlanul meg-megremegett, amint félálomban hallotta a szél vadul nyargalászó tombolását.

Még éjszaka volt, amikor elkínzott testét húzva, cipelve – mintha nem is övé volna – vonszolni kezdte kifelé. A mosdóhelyiség felé tartott frissülést keresve.

Mint csúszó-mászó aprónyi férge a létnek, csendben, szánandón ingó léptekkel haladt előre. Tekintete mereven, közönyösen figyelte a sötét égre fölrajzolódó, füstölgő, szikrákat szóró vörös oszlopot kicsapódó lángnyelveivel.

Nem voltak benne kérdések, találgatások, csak figyelte a szemlélő hideg közönyével, majd továbbhaladt célja felé.

És ő, aki azt hitte, mi sem oldhatja a szív kérgét, hirtelen nagyot jajdult, és dermedő lélekkel, kitáguló szemmel meredt előre pár lépésnyire a drót felé.

Szikrák pattantak az árammal telített drótból, sercenve pattogtak, lövellve apró, ijesztő fényüket, húzva maguk felé halált ígérően a földön vergődő nőt, noha szokatlanul hatalmas teste volt, nagy, kamaszosan esetlen kezekkel, lábakkal. Hosszúkás kreol arcában két hervadó sziromként pihentek el szemhéjai. Szája megadóan lehelte:

– Te tudod, legyen meg a Te akaratod –

Füléből, melyet magához kaparintott a veszedelmes drót, vér csurrant, lezuhant testét kíméletlenül dobálta, és amikor [– –],‍¹⁷ a láb nagyot rándulva odaütődött a drótnak.

•

Befejezetlen elbeszélésemet – eredeti naplómban – novellának minősítettem. A helykeresés saját élményem. Ami nem igaz: akkor még nem volt fekélyem. Említett „kórház” az a nevezetes gyógybarakk volt, amelybe kizárólag olyanok merészkedtek befeküdni, akik képtelenek voltak órákon át Appellt állni, tehát nem volt választási lehetőségük.

Én békásmegyeri gyűjtőhelyünkön,‍¹⁸ annak keserves, lehetetlen körülmények közötti három napja alatt, vesemedence-gyulladást kaptam. Állapotomat tovább rontotta a leplombált vagonban töltött három nap, mely idő alatt nyugalmi helyzet helyett állandóan rázkódott testem. Auschwitzba érkezve véreztem. Egyre erősebben gyötörtek a hasi görcsök, tehát kénytelen voltam befeküdni olyanformán: ha elgázosítanak: hát legyen, ha krematóriumba kerülök, be lesz fejezve, és kész. Hiába ijesztgettek társaim: onnan senki nem jut ki élve.

Abban a „kórházban” volt módom megfigyelni dr. Mengele napi vizitjei során történő „selejtezését”. Akire könnyedén lendített pálcájával rámutatott, pár órán belül elvitték, elgázosították. Összeaszalódott menthetetlenek voltak. Erre a sorsra jutottak az őrülten sikoltozók is. Módszerén kívül külső megjelenésében is megfigyelhettem. Külsejét az auschwitzi (megjelent) naplójegyzetben leírtam, nem akarok ismételni. Tíz-tizenkét napot tölthettem ott, szervezetem legyőzte a gyulladást, de nagyon rossz állapotban küldtek ki. Elbeszélésem vége nem látott élményen alapul. Tudtuk, sokan úgy keresik halálukat, hogy nekirohannak az árammal telített drótkerítésnek. Képzelt alakom modellje a naplómban szereplő Gizike, az őskeresztény, aki férjét követve került a deportáltak közé. Ő mondta, ha már nem bírja a szenvedéseket, valamilyen módon öngyilkos lesz.

Mindig hangoztattam: jól írni saját élményeim alapján tudok. Ez a tény itt világosan megmutatkozik. Másként van írva saját, és másként képzelt élményem. Az árammal történő halál, azt hiszem, nem így zajlik le. Ezt éreztem, ezért nem fejeztem be.

Befejezetlen történetemet 1984 áprilisában gépeltem le.

Galló Olga
Tíz hónap Babilon
című könyvének
eredeti naplója

I. rész

[Auschwitz, 1944 októbere]

[Csodálatos napom van, de azt, hogy október hányadik napja, nem tudom. Elfelejtettem megkérdezni a lengyel doktornőtől. Délelőtt az ambulancián voltam, és amikor pár percre egyedül maradtunk, könyörögve kértem, adjon papírt meg ceruzát. Adott három darab papírt meg egy ceruzacsonkot. Vadul dobogó szívvel villámgyorsan összehajtottam és bedugtam ruhámba, a derekamra csavart pokrócdarab alá.

Most fönt hasalok, hátrabújva a kólyán, ezen az emeletes, nagy fapriccsféle tákolmányon, amelyen úgy szoktunk aludni oldalt fordulva, oly szorosan zsúfolva, hogy egyszerre, együtt fordulhatunk másik oldalunkra. De most nappal van, legtöbben kint állnak a blokk körül.

C láger, 32. számú blokk. Negyedik hónapja ez a „lakhelyem”. Izgalomtól nyilallik a fejem, sok a gondolat, kevés a papír. Mit írjak le hirtelenjében? Mit a sok szörnyűség közül? Tudom már! Irma Greeséről írok, erről a szörnyetegről, aki elől ma is futni kényszerültem.

Irma Greese huszonöt év körüli, filmszínésznő szépségű, embertelen nő. Némber! Itt, Auschwitzban is „működik”. Ha csak a nevét halljuk, remegtet bennünket a félelem. És nagyon sokan remegünk, hiszen csak a C lágerben harminckétezer magyar nő van összezsúfolva.

Ha megjelenik a blokkok között frissen, illatosan, elegáns egyenruhájában, akkor mi, a kopaszra nyírt, rongyokba burkolt nők – akiknek legtöbbje félőrülten, éhségtől szédelegve vánszorog – minden erőnket összeszedjük és rémülten menekülünk.

Hófehér ingblúza messziről vakít. Mindig fehér kesztyűt visel, nehogy rátapadjon kezére abból a szennyből, amelybe rendelkezéseik löktek minket, szerencsétleneket. De arra is jó a fehér kesztyű, fel ne törje finom bőrét a korbács, amelyet sokat és nagy erővel használ. Aki előtt – fekete lakkcsizmáját ütögetve – megáll, halálsápadtan várja a végítéletet. Majdnem mindig kerékpáron érkezik.

– Greese jön – adjuk ilyenkor szájról szájra, és fakó színű ajkunk megvonaglik a félelemtől. Amerre elhalad, jajveszékelés hangzik nyomában.

Amikor dr. Mengele, a hozzátartozók széjjelválasztásának rettegett legfőbb fóruma – a bonviván megjelenésű orvos – munkába indul, rendszerint Greese is vele megy. Csillogó szemmel nézi Mengelét, aki kezének hanyag, unott mozdulataival embertömegeket küld a gázkamrába. Ilyenkor Greese fő szórakozása az, hogy véresre korbácsolja az egymástól elszakított, meztelenre vetkőztetett nőket, fiatal serdülő gyermekeket csak azért, mert sírni mernek.

De a legbestiálisabbnak akkor láttam, amikor az ambulancia előtt fájdalomtól gyötrődő fekélyes sebűeket korbácsolt félholtra. Október van, nagyon fázunk vékony, rongyos ruhánkban. Rájöttünk, hogy védi testünket, ha pokrócból lehasított csíkokat csavarunk mellünkre, derekunkra, de ez tilos. Kár a pokrócért, mondják, és a „vétkeseket” szigorúan megbüntetik. Ott az ambulancia előtt ilyen pokróccsíkokkal testüket védő betegeket korbácsolt meg. Repültek a rongyfoszlányok, papírgézdarabok, testükön folyt a genny. Arca meg sem rándult, de szája szitkokat szórt, és nem volt menekülés, mert bekerített bennünket pár SS-legény. Majd rosszul lettem az ijedségtől, pedig szerencsémre akkor éppen nem volt pokróccsík a ruhám alatt. Bár nagyon félek, ma mégis magamra csavartam, már nem bírom elviselni a hideget.

De már nem sokáig kegyetlenkedhetnek! Azért van csodálatos napom, mert négy hónap után végre ceruzát foghatok kezemben, és olyan hírt hallottunk, amelynek gondolatára majd kiugrik helyéből a szívem, olyan erősen ver.

Közeledik a front! Jönnek az oroszok! Négy hónapon keresztül sóvárogtuk ezt a hírt, és találgattuk, mi lesz, ha ideérnek? Elpusztítanak-e valamennyiünket a németek, vagy elmenekülnek az oroszok elől, és bennünket azonnal felszabadíthatnak. Most már tudjuk, másképpen lesz. Az oroszok nagyon közel vannak, de minket sajnos továbbvisznek. Egy beijedt kápótól szivárgott ki a hír: most fogják elvégezni az utolsó – legnagyobb – szelektálást. A legyengülteket, elfekélyesedett testűeket, rüheseket viszik a gázkamrába! Akik szerencsésen átjutnak a selejtezésen, azok cipőt, ruhát, kabátot kapnak, és elszállítják őket munkára.

Megkezdődik Auschwitz kiürítése!

Hová fogok kerülni? Mindegy, hová, csak el innét, ebből a pokolból! Félek, átkerülök-e a selejtezésen? Lelkem legmélyén úgy érzem, hogy átengednek. Nem lett belőlem csontváz, testem nem lett rühes, fiatal vagyok. Hiszem, megmenekülök. Utoljára állok meztelenül, majd kezemben tartott ruhával, oldalt kinyújtott karral elsétálok a szelektálók előtt. Utoljára látom dr. Mengelét!

És nem szívom többé Auschwitz ijesztően furcsa, émelyítően bűzös levegőjét. Ezt a különös, meghatározhatatlan szagot, amelyet a folyton füstölgő krematórium magas kéménye áraszt, miközben lövelli, szórja a sziklaesőt.

Anyut is elégették? Csitt, szívem, csönd, szívem. Nem szabad erre gondolni. Nem akarom, hogy megbomoljon agyam. Haza akarok kerülni. Élni akarok!

Hochweiler, 1944. december 31.

Éjfél felé közeledik az idő. Mint annyiszor, most szilveszter éjszakáján is sokat gondolok szerelmesemre. Tavasz óta – amikor utoljára találkoztunk – minden megváltozott. Ha felfigyelek a papírról, nem hallom a zenélő óra tiktakolását. Itt más hangokat hallok. Jaj, nem szabad sírni. Drágák a könnyek, nem szabad pazarolni, az erő – életet jelent. Ezt minden bizonnyal ő is érzi ott, ahol él, szenved, mert ha nem is így, de éppen elég szenvedés sújthatja.

Percekig ültem tétlenül, gondolataim minduntalan visszaszállnak a múltba, amikor valóban voltam, mert most nem vagyok. Nem érzékelhetek igazi létezést.

Nagyon nehezen megy az írás, minduntalan másfelé kell figyelnem. Most is valaki rosszul van, hány.

A Revierben ülök, szállásunk csöppnyi kórházában. Egy szobányi helyiség ez a hochweileri téglagyárban. Auschwitzból vonattal szállították ide ezerfőnyi csoportunkat. Fönt alszunk az emeleten, a téglagyár szárítóhelyiségében… … …

Kronológia

1944. június 30.: a békásmegyeri téglagyárban

1944. június 30-án érkeztek ide többek között a rákosszentmihályi zsidók, köztük Galló Olga és édesanyja.

1944. július 6–8. között: bevagonírozás, indulás

A vonatok július 6–8-a között indultak, noha Horthy Miklós kormányzó július 6-án felfüggesztette a deportálást.

1944. július 9.: a Békásmegyerről induló szerelvény 1924 fő deportálttal áthaladt Kassán

Ugyanaznap Budakalászról is feljegyeztek egy 3072 főt szállító szerelvényt.

1944. július 10-től Auschwitzban

Galló Olga édesanyját a megérkezéskor azonnal a gázkamrába küldték.

1944. október 20.: érkezés Auschwitzból Hochweilerbe, vonattal

A hochweileri női munkatáborba megérkezett Auschwitzból az 1000 nőből álló kényszermunkás transzport. Három hónapig voltak Hochweilerben.

Közben 1945. január 19-től kb. két héten át: Breslau kiürítése

Galló Olga még január 27-én is sok civillel találkozott; február 11-én azt írja, hogy a várost teljesen kiürítették. A civil lakosságot evakuálták; a hadsereg, a Volkssturm és a kényszermunkások ezután a várost katonai erődítménnyé („Festung Breslau”) alakították.

1945. január 20.: Hochweilerből gyalogmenetben elindították a menetképes nőket

A gyalogmenet kb. kéthetes volt, Gross-Rosenig, majd onnan később Bergen-Belsenbe vitték tovább az életben maradtakat.

1945. január 23-án, kedden: Galló Olga „lemaradt” a menettől a rosenthali cukorgyárban, és elrejtőzött.

1945. január 25.: Magazin-Strasse, gyűjtőláger

Elfogták, a rendőrségre vitték, majd a Magazin-Strassén levő gyűjtőlágerbe küldték – onnan Drezdába akarták vinni; itt volt együtt „szlovákokkal Prága mellől” (Frank, Fritz, Ludvig); majd egy másik helyen oroszokkal, ukránokkal lakott együtt (Pása, Alexej, Petyka stb.).

1945. február 14. este: bement a betegszobába, hogy ne kelljen az oroszokkal együtt továbbmennie: itt találkozott a franciákkal, köztük All-lal.

Majd tovább kellett menniük: „Ahol a láger épült, új városrész lehetett, a házak építkezése ezt mutatta. Modern, szögletes vonalak, lapos tető, az úgynevezett skatulyaépítkezés. A cement és a téglaszín dominált. Szemnek jóleső lett volna a kép, ha a rombolás nem lenne oly feltűnő. […] Az új városrészt a régivel elszórt, régi kis házak, földek, kertészetek kötötték össze.”

1945. március 14.: Burgweide

„Ma azt is mondták: lehet, el kell innét menni egy nagy, nagy lágerbe, azt hiszem, ötezer ember számára van ott hely. Kívül van a városon, talán 6 km lehet Burgweide. Először jön Rosenthal (ott van a cukorgyár, ahonnét megszöktem), azután Lilienthal, és úgy Burgweide. Most arra gondolok, nincs-e valami összefüggés, hisz az orosz azt akarja, az összes Ausländer (mi), együtt legyen egy nagy lágerben.”

1945. április 3.: Kasowitz (Kraschnitz)

„Másnap délelőtt jött a parancs: – Két óra múlva indulás másik lágerba. Mindenki örömmel készülődött, mert szinte lehetetlen maradni élve. […] Délben indult a csoport, kb. 1000 ember. […] Három órát jöhettünk, mire ideértünk Kasowitzba. A városon kívül egy kis falu, vagy még inkább úgy, mint Pest és Rákosszentmihály. Egy nagyváros melletti kis község. Sok fa, kis szántóföldek és nagyszerű levegő! A láger óriási, és koncentrációs, szigorú. Nem lehet a városba menni…”

1945. május 6-ról 7-re virradó éjjel: kapituláció

Festung Breslau utolsó parancsnoka, Hermann Niehoff gyalogsági tábornok feladta a várost a Vörös Hadseregnek.

1945. május 8.: elválás Alltól

„Nyolcadikán (két nap múlva) az egészséges franciákat gyalog indították ide Oelsbe, mert innét megy a vonat.”

1945. május 17.: Oelsbe viszik a Breslauban maradt felszabadultakat

Itt megszakad a szöveg; idézeteket tesz még hozzá az Oelsben írtakból, június 4-i az utolsó.

1945. június 10–11.: hazatérés Magyarországra Csehországon és Szlovákián keresztül

Fennmaradt közlekedési engedélye alapján június 10-én Moravská Ostravában van; 11-én átszáll Pozsonyban, majd Szobnál lépi át a határt.

Szómagyarázat

Appel sorakozó, létszámellenőrzés (német)

aufstehen felkelni (német)

Ausländer külföldi (német)

Blockälteste barakkparancsnok (német)

blokk barakk

blokkova barakkparancsnok

commandó parancs

egal mindegy (német)

eszkarte élelmiszerjegy

etwas valami (német)

fertig kész, készen van (német)

heraus kifelé (német)

immer mindig (német)

kólya többemeletes priccs

kommandant parancsnok

Lagerführer tábor- (vagy tábori szekció-) parancsnok (német)

Lagerführerin tábor- (vagy tábori szekció-) parancsnoknő (német)

los! gyerünk! (német)

magazin raktár

pakombart oldalszakáll, pofaszakáll, barkó

polen lengyel

raus/rauss vö. heraus

Revier gyengélkedő (német)

Schreiberin írnoknő (német)

Waschraum mosdóhelyiség (német)

Wurst kolbász (német)

zupa a lágerkoszt alapja, híg zöldségleves

zusammen együtt (német)

Képek, dokumentumok

Galló Olga édesanyjával a rákosszentmihályi kertben, 1933

Galló Olga, 1938 körül

Jegyzetek

1 Az előszóban idézett levelek, dokumentumok a salgótarjáni Balassi Bálint Könyvtár Galló Olga-gyűjteményében találhatók.

2 Kovács Éva: „Post-testimony”. A tanúságtétel helye a soá történeti elbeszélésében, Socio.hu Társadalomtudományi Szemle, 8(2018)/3, lásd »socio.hu/«, letöltve 2024. november 8.

3 A transzportot Gross-Rosen (ma Rogoźnica, Lengyelország) egyik altáborába, Hochweilerbe vitték (ma Wierzchowice, Lengyelország), mégpedig – és ez a naplóból nem derül ki – vasúton. Vö. a Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság által az 1944 májusában a helyi gettóból deportált felsővisói dr. Salamon M.-nétól 1945. július 15-én felvett vallomást: „Hat hónapig voltunk Auschwitzban. Egy éjjel hirtelen elindítottak bennünket. Először fürdőbe mentünk, szelektáltak bennünket, felemelt kézzel kellett elfutni a Mengele előtt. Új ruhákat kaptunk, vonatra ültettek bennünket és elszállítottak Hochwailerbe [sic]. Hochwailerben egy téglagyárba kerültünk. Itt a bánásmód egészen emberi volt. Én egész idő alatt sokat sírtam, itt sokkal rosszabbul éreztem magam, mint Auschwitzban. Kint dolgoztunk a szabadban, a munkánk elég nehéz volt.” DEGOB, 473. sz. jegyzőkönyv, lásd »degob.hu/«, letöltve 2024. október 25.

4 Kötetünkben szögletes zárójelben alább közöljük.

5 A tárgyalás 1945. szeptember 17. és november 17. között zajlott az alsó-szászországi Lüneburgban; Irma Gresét december 13-án felakasztották. A cikk kötetünk végén a Képek, dokumentumok között olvasható.

6 Galló Olga: Tíz hónap Babilon, bevezető: Héra Zoltán, Budapest, magánkiadás, 1978. A fülszöveget Gárdos Miklós írta.

7 Mint a gépirat végén olvasható, a Kossuth Könyvkiadó szerkesztője, S. Nyírő József „tanácsolta el”.

8 Gärtner Sámuel.

9 Gärtner Sámuelné Freireich Johanna.

10 1944. március 19.

11 A hochweileri női munkatáborba 1944. október 20-án este érkezett meg Auschwitz-Birkenauból az egyetlen ismert kényszermunkás transzport – ezer zsidó nő, elsősorban Magyarországról, Romániából, Csehszlovákiából, de Franciaországból, Hollandiából és Németországból is. (Anna Rytko, a rogoźnicai Gross-Rosen Múzeumi Könyvtár munkatársa szíves közlése.) Lásd még Encyclopedia of Camps and Ghettos 1933–1945, I, Bloomington, 2009, 749–750.

12 A megjelent, fent idézett kötetben az első naplójegyzet Hochweilerből való, dátuma 1944. december 31. Alább szögletes zárójelek között beillesztettük.

13 Bugyi (a szerző jegyzete).

14 Bögre (a szerző jegyzete).

15 Fakózöld (a szerző jegyzete).

16 Barakkok (a szerző jegyzete).

17 Kipontozott hiányzó résznél két szót lehetetlen elolvasni (a szerző jegyzete).

18 A békásmegyeri téglagyár, amely Budakalász és Békásmegyer között helyezkedett el, és közigazgatásilag Békásmegyerhez tartozott, 1944-ben tranzittáborként működött. 1944. június 30-án érkeztek ide a rákosszentmihályi zsidók, köztük Galló Olga és édesanyja; vonatuk július 9-én haladt át Kassán 1924 fő deportálttal. Ugyanaznap Budakalászról is feljegyeztek egy 3072 főt szállító szerelvényt (lásd Randolph L. Braham: A népirtás politikája. A holokauszt Magyarországon, Budapest, Park, 2015, 1657). E vonatok július 6–8-a között indultak, miután Horthy Miklós kormányzó július 6-án felfüggesztette a deportálást.

Tartalom

Ajánlás

A szerkesztő előszava

A szövegkiadásról

Bevezető

Auschwitzi történet

Galló Olga
Tíz hónap Babilon című könyvének
eredeti naplója

I. rész

II. rész

III. rész

Kronológia

Szómagyarázat

Személyek mutatója

Képek, dokumentumok

Jegyzetek

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4505 3
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL