Oravecz
Imre

Egy hegy megy

– részlet –

Második, javított kiadás
(Első kiadás: Pécs, Alexandra, 2006)

© Oravecz Imre, 2025

A célt tévesztett fénykép

Tizenháromszor kilences, színes papírkép. A szülőfalum látható rajta. Én csináltam 1976 nyarán, egy száztíz milliméteres kis zseb-Kodakkal, közvetlenül második disszidálásom előtt. Azzal a céllal, hogy magammal vigyem Amerikába, hogy legyen majd évek, évtizedek múltán mit elővennem, mihez folyamodnom segítségért, ha már elfelejtem, hogy helyezkedtek el a házak, a hegyek, mi hol, merre volt. A gépben vittem ki, a benne lévő filmtekercsen, de kint már nem hívattam elő, mert aztán hamar meggondoltam magam, és mégis visszajöttem. Koponya-tetőn kattintottam el a gépet a pár éves erdőtelepítésben állva, ahol a téeszesítés előtt szántóföldek voltak. Koponya-tető a Felvég felett van, egy magas gerincen. A Felvégben volt a házunk, ezért a falunak elsősorban azt a részét akartam megörökíteni. De a véletlen, a technika, helyesebben, hozzá nem értésem úgy hozta, hogy a képen majdnem az egész falut látni, sőt a messze távolban még a Keleti-Mátra egy darabja is felkéklik.

Az előtérben feketefenyőcsúcsok ágaskodnak, amelyek még legfeljebb mellmagasságig érő süldő fákhoz tartoznak. Azok, amelyeket közülük később nem vágtak derékban ketté a fatolvajok, azóta felnőttek, és eltakarják a kilátást. Közvetlenül a leendő fenyves alatt zöld kukoricatábla húzódik, le egészen a Dolyinába vivő földútig. Helyén ma kökénybokros, akácsarjadékos, dudvás mező. Az úton túl kezdődnek a házak. A szélső, a kép bal sarkában, néhai Vahalcsik sógornak, Halászóember című könyvem egyik kulcsalakjának egykori háza, amelyben akkor ifjabb Maruzs lakott feleségével és fiával. A két férfi azóta meghalt, és Dozso Rozi, az özvegy egyedül maradt az egykor pompás portán. A szélső ház előtt kezdődik a nevével még a Rákosi-korszakot idéző Béke út, amely levisz a völgybe. A második és jóval kisebb ház Páka Katié, egy magányos öregasszonyé, aki akkor még élt. Házát azóta városiak vették meg, és az udvarról minden építményt eltakarítva kipofozták nyaralónak. Lejjebb, ugyanazon az oldalon, de az úttól jóval beljebb két tető kandikál ki a lombok közül. Az egyik Kis István volt házának teteje. Ő még az ötvenes években Új-Telepre, új házba költözött, abból pedig viszonylag korán a túlvilágra, és a régiben azóta egy előttem ismeretlen cigány család lakik. A másik fedél a szintén néhai öreg Maruzs házáé. Felesége ’76-ban még alighanem tartotta magát. Eltávozása után Bence (gyerekkoromban a falu nincstelenje) került bele, aki olyan szegény volt, hogy talán még vezetékneve sem volt, és úgy elhanyagolta, hogy már összedűlőfélben. Ő is jobblétre szenderült, és ez idő szerint a fia lakja népes, segélyekből élő családjával.

A következő ház ismét az út mentén van, és Medveczki Mihály egykori mintagazdáé. Hosszú, tekintélyes épület. Hátul, rá merőlegesen csűr és istálló, a szérűn disznóólak, kukoricagóré stb. Távolról az egész úgy fest, mint egy klasszikus régi porta a földek elvétele előtt. Csak az a gyanús, hogy sehol egy széna- vagy szalmakazal rajta. Miska bátyám (bátyám, mert felesége apámnak unokatestvére) a felvétel készítésének idején még a téeszben húzza az igát, és csak a nyolcvanas évek elején végez vele a rák. Annus néném azóta egyedül él a nagy házban, és hősies küzdelmet folytat a magánnyal és a betörőkkel, akik többnyire az éjszaka leple alatt hol ezt, hol azt lovasítanak meg tőle. Az éji látogatóknak kivált azóta jött meg az étvágyuk, mióta nincsen közvetlen szomszédja, mert sógora, Medveczki Elek, Miska bátyám testvére (egykoron hasonlóképp mintagazda) a feleségét követve szintén eltávozott ez árnyékvilágból. Volt háza, amely a képen még az övé a testvéréé mellett, most többnyire élettelen a patakparton, mert akik megvették nyaralónak, csak ritkán használják. A Medveczki-szérűk mögött, a jobb szélen Barczai Elek csűr-istállójának részlete látszik. Ennek padlásán meg úgy általában a Barczai-portán rengeteget játszottam gyerekkoromban. Azon gyerekeskedett Miki barátom, aki később traktoros lett. Az épület tetőgerince láthatóan megroggyant, Miki pedig ’93 óta halott. Mielőtt visszatérek a Béke utcába, egy pillantást vetek a patakon túlra, a Kossuth útra. Túloldalán, a szemközti hegy lábánál három ház. Korpa Misué, Maco Pajáé és Misik Rozi nénié. Illetve már nem, mert a rögzítés pillanatában már csak a Maco-ház elidegenítetlen. Azóta más kézbe került az is, és a Korpa-félével együtt karbantartott nyaraló. A Misik-féle nem, egy előttem megint ismeretlen cigány család lakja, és igen siralmas állapotban van. Az igazsághoz tartozik még, hogy a volt Maco-ház két éve érzékeny veszteséget szenvedett, mert egy éjjel az összes szép, régi, faragott kőoszlopot ellopták a tornácáról.

Megint a Béke utcára irányítom a tekintetem. A volt Medveczki-házzal szemben, részint a patakparton, az akácfák harsogó zöldjének előterében hosszú, üres, füves térség. Itt terült el Baji András és Baji János kettős portája, alsó és felső végén külön-külön házzal. Mindkettőt lebontották jóval azelőtt, hogy exponáltam. Jánosét még életében, miután, felesége elhalván, Új-Telepen, a fiánál húzta meg magát. Andrásét pedig annak és feleségének halála után valamikor a hetvenes évek elején. A volt Baji-birodalom helyén gyalogút visz keresztül, és valaki rendszeresen kaszálhatja a füvet, mert még nem gazosodott el. Ez is a múlté. Már olyan sűrű ott is a dudva, a bozót, hogy nemhogy átmenni nem lehet rajta, de egyik végétől a másikig még ellátni se nagyon. Felfelé haladva, közvetlenül mellette – most veszem észre, a véletlen folytán pontosan a kép tengelyében – egy kert, amelyet az utca felőli oldalon kapuval ellátott drótkerítés határol. Ez a terület valaha a miénk, a mi portánk volt. Ennek végében, egy jókora udvaron, Miska bátyám házával szemben állt a házunk. A telket ifjabb Maruzs vette meg ’56-ban. Felszántatta, és mint a felvételen is látható, termeszt benne valamit, talán krumplit. Özvegye nemrég felhagyott a művelésével, és most éppúgy gyom burjánzik benne, mint mellette, az apósától örökölt és kissé magasabban fekvő másik kertben, amelyben a képen még kukorica zöldell, mint rendesen régen is, mikor még ott laktunk.

A Béke utcán, tovább jövet visszafelé, ezután már csak egy meredek lejtő van ezen az oldalon. Afölött nyúlik el a Petőfi utca, amely a Béke utcával hegyesszöget bezárva a volt Vahalcsik-háznál kezdődik. Benne az első ház az egykor szintén gazdálkodó, néhai Juhász Istváné volt. A képen már a Kapczáth család birtokolja, amelynek legfiatalabb, alkoholista tagja, Miklós később magára marad benne, és mára teljesen lezülleszti. Az öreg Juhász menetrendje is, mint Kis Istváné: építkezés Új-Telepen, berendezkedés, idő előtti halál. A közvetlen szomszédságból eltűnt ház tulajdonosáé úgyszintén. A foghíjon Árva Józsi portája volt, aki hasonlóképp sietve utánament lebontott, régi házának. A foghíjat követően, továbbra is az Alvég felé tartva, még egy foghíj, amelynek történetét nem ismerem. Aztán Árva Pista bácsi háza áll, de már üresen. Ama drámai nyáron már sem ő, sem felesége, sem anyja nem volt az élők sorában. Számításaim szerint Donyho, egy helybeli cigány, aki aztán egy év leforgása alatt szó szerint a földdel lakja egyenlővé, még nem költözött bele. Mikor ezt írom, már csak a csűrrel egybeépített istálló árválkodik ott az irdatlan nagy gazban. Ezen túl Compó Annus házának teteje piroslik, aki gyerekkoromban kizárólag napszámból tartotta el a családját, és mérhetetlenül szegény volt. Ez is elillant azóta. Túlélte ugyan őt, de a fia, Miska, aki ma hajléktalan, nemtörődömségből a nyolcvanas években hagyta összedőlni.

A falu közepe felé nézek. A képen a Felvégben van még pár ház, de azokat már nem veszem sorra. Azok már kívül esnek azon a körön, amelyben gyerekkoromban igazán otthonosan mozogtam. Meg nagyjából különben is ugyanaz esett velük és a benne élőkkel azóta. Megakad viszont a szemem az iskolán, ahová magam is jártam. Exodusom nyarán ott még tanítás folyt, azóta az is megszűnt. Látom tőle jobbra, balra a házakat. Már olyan távol vannak, és úgy egymáshoz szorulnak, hogy szinte egybeolvadnak. És látom az iskolán túliakat, az alvégieket, látom szinte az egész falut, amelynek minden házára, házának minden lakójára végzetesnek bizonyult a felvétel készülte óta eltelt huszonöt év. Látom a falun túl Cigány-pástot, amely még jó karban lévő legelő, most azonban bokrokkal benőtt, merő burján. Látom Cigánypást-tetőt, Dolyinkát, Rácfalut, Macska-hegyet, a lejtőket, az oldalakat, a hajlásokat, a nyergeket, a határ jókora részét, ahol téeszkeretek közt ugyan, de akkor még földművelés folyt, ami mégiscsak a megélhetés alapját képezte, ma azonban mindenfelé csak haszontalan feketefenyő, de leginkább bebokrosodott, elgazosodott parlag van. Látom az embereket, a rokonokat, a nem rokonokat, az élőket, a holtakat, látom a kezük, a munkájuk nyomát, erőfeszítésük eredményét, életük színterét, tartalmát és formáját mintegy az utolsó pillanatban. Látom a falut, amely azon a forró nyári napon, amikor elszorult szívvel és szinte kábultan ráirányítottam onnan fentről a gépet, száz sebből vérzett ugyan, de még élt, még megvolt, most viszont már nincsen, csak ezen a gyenge minőségű, megviselt, vacak kis képen.

Erdő, erdő, kerek erdő…

A cím változat az ismert népdal első sorára, és kissé megtévesztő. Nem a népköltészetről lesz szó, hanem az erdőről, pontosabban egy erdőbirtokossági társulásról, amelynek történetesen Kerekerdő a neve, és jómagam is tagja vagyok. Annyi köze azért mégis van a vokális zenéhez, hogy az itt következők talán azt is szemléltetik, hogyan húzzák el a nótánkat. De hadd kezdjem az elején.

A szajlai téesz felbomlása után visszakaptuk a földünket. Nem annyit, amennyit elvettek, és nem is ott, ahol valaha volt, a szajlai határban, hanem a falutól irdatlanul messze, Dallában, a 24-es főút mentén, Recsk és Sirok közt, ahol annak idején csak siroki földek voltak. Összesen két hektárt adtak ki, egy tagban, a parlagon heverő, elbokrosodott oldalban. Mikor a szüleim meghaltak, a húgom és én fele-fele arányban megörököltük. A húgom aztán pénzzé tette a maga részét, én meg erdőre cseréltem azt, ami engem illetett.

Nem üzleti megfontolás vezérelt. Azt se bántam, hogy az egyhektárnyi erdő aranykorona-értéke mindössze 1,37, míg az én szintén egyhektárnyi volt szántóm jóval többet, 4,3 aranykoronát ért. Eltekintettem ettől az apróságtól. Cserepartnerem, egy Szajláról elszármazott recski ember azonos volt a húgom vevőjével, és először tőlem is vásárolni akart. Csakhogy én mereven elzárkóztam ez elől. Semmi tervem nem volt a földemmel, de érzelmi okokból meg akartam tartani. Kegyeletből, emlékeztetőképpen dédnagyapám egykori tekintélyes vagyonára, amelyből mára csak ennyi maradt. Az ex-szajlai, látván hajthatatlanságomat, cserét ajánlott. És minthogy a csereerdő éppen Dregolyban volt és van, ebbe végül is belementem, és így lettem a Kerekerdő Erdőbirtokossági Társulás tagja.

És ennek, mármint hogy Dregoly döntött, megint érzelmi oka volt. Ott volt valaha a szőlőnk, mert az a határrész a hatvanas évek elejéig részint szőlőhegy volt, és a maga paradicsomi mivoltában igen közel állt a szívemhez. És közel áll még ma is, holott az egykori édennek már se híre, se hamva. A kivágott tőkék, gyümölcsfák helyén réges-rég feketefenyő-erdő sötétlik, a magukra hagyott, elgazosodott szántók többségét pedig bekebelezték a környező régi akácosok. De az ember már csak ilyen, körömszakadtáig ragaszkodik ahhoz is, ami nincsen, és váltig úgy tesz, mintha lenne. Volt, természetesen, némi hátsó szándékom is. Fával, fával is tüzelek, és azt reméltem, hogy mint erdőbirtokossági tag ingyen vagy mérsékelt áron jutok majd égetnivalóhoz, ha irtás vagy ritkítás lesz valahol. Mert az erdőbirtokosság, bizony, nem azt jelenti, hogy az erdőnek egy meghatározott része, egy darab szántóhoz vagy telekhez hasonlóan az emberé, és abban azt csinál, amit akar, tehát akár fát is dönthet. A hányad szerinti birtoklás inkább eszmei, az erdő egésze pedig közös.

No, e reményemben csalatkoztam legelőször, mindjárt tagságom hajnalán. Ugyanis vágás vált esedékessé, méghozzá Dregolyban, amelyen kívül egyébként még Dolyina és Lak tartozik Kerekerdő kebelébe. És tizenhárom hektár került fűrész alá, szinte egyöntetűen akác. És ki is jött belőle sok-sok köbméter rönkfa. Hogy pontosan mennyi, az kideríthetetlen, mert a vállalkozó, aki a vágást végezte, becslés alapján lábon vette meg az egészet. A beköbözött rönk magas falakat alkotva hosszan nyúlt el az alkalmi út két oldalán, az erdőszélen. Lehetett belőle venni, és vettem is három köbmétert potom tizenötezer forintért, azaz piaci áron. Amit még talán zokszó nélkül lenyeltem volna, ha az erdőbirtokosság kasszájába a vállalkozótól befolyt összeg osztalékhányadából legalább ennyit kaptam volna. De nem kaptam. Az adóelőleg levonása után mindössze háromezer-kétszáz forint ütötte a markom.

Aztán jött a többi. Mert közelebbről megnéztem, mi is ez az erdőbirtokosság. Kutakodni kezdtem, és szép lassan kiderült, hogy egy nagy átverés, szemfényvesztés, humbug. Nem hozza, hanem viszi a pénzt, vagyis a fát. Nem jó a tagoknak, mert semmit se nyernek rajta. Inkább csak gondjuk és bajuk van vele. És még örülhetnek, ha nem nekik kell fizetniük, mert nincsen minden évben vágás – Dregolyban például harminc évig megint nem lesz –, kiadások, költségek viszont mindig vannak. Párunknak aztán most ezzel az örömmel be is kellett érnünk, mert olyanok is akadtak köztünk, akik tulajdoni hányaduk arányában mindössze (nem elírás) huszonöt forintot kaptak az osztalékból, amelyet egyébként százharmincnégy felé kellett darabolni, tekintve, hogy százharmincnégy tagja van Kerekerdőnek.

Hogy az erdő mit szól e gazdasági társuláshoz, azt nem tudni. Az erdő nem beszél, hallgat. Már amennyire erdő még az, amit alakuláskor az erdőbirtokosság a volt téesztől annak több évtizedes rablógazdálkodása után átvett. De akármi is, látni rajta, hogy szenved, és ami az egykori gyönyörű tölgyesekből, gyertyánosokból megmaradt, az tovább pusztul. Részint a savas esők és mindenféle betegségek, rovarkártevők, részint az állandósult és már-már intézményesült falopás következtében. A savas esők ellen helyben nem lehet mit tenni, de a kórokat, férgeket és a fatolvajokat meg lehetne fékezni, ha az erdőbirtokosság időnként permeteztetné a fertőzött területeket, illetőleg őriztetné az erdőt. De nem permetezteti, mert ez meghaladná anyagi erejét, és nem őrizteti, mert nem lehet. Pénz ez utóbbira még csak volna, de őr nem, mert a tolvajokkal senki emberfia nem mer szembeszállni. Még a rendőrség sem, mert ha hébe-hóba összefut velük az országúton, amint háromkerekű pöfögőiken éppen hazafelé tartanak a soros zsákmánnyal, legfeljebb csak bírságol. Azok ugyanis gondosan ügyelnek rá, hogy a rakomány értéke sose haladja meg az ötezer forintot, mert az, hazánkban nem lévén vagyonbiztonság, csak szabálysértésnek számít, akárhányszor fordulnak is napjában. A szabálysértés pedig csak pénzbüntetést von maga után, amelyet aztán sosem lehet behajtani.

Haszna ebből a mi erdőbirtokosságunkból és a többiből szerte az országban kizárólag az államnak van, amelynek ezeréves fennállását éppen nyakra-főre ünnepeljük. Méghozzá kétszeres. Megszabadult az érintett erdők fenntartásának minden terhétől és felelősségétől. A legkülönfélébb jogcímeken meg elképesztő nagyságú sápot szed a tagoktól. Hogy összegszerűen mennyit jövedelmezett a dregolyi vágás, az üzleti titoknak minősül. Ezért csak annyit írhatok ide, hogy önmagában csinos summa. Csakhogy nincs, nem volt önmagában. Lejött először belőle a társasági adó, aztán az áfa, aztán meg az erdőfenntartási járulék. És ettől már majdnem a felére apadt az összeg. Utána kivették belőle az osztalékot, vagy inkább az osztalékocskát, mert nem lehetett csak úgy akármennyit szétosztani. Ami ezután megmaradt, az az eredeti összegnek még mindig több mint harmada, tehát nem kis pénz, de ezt már félre kellett tenni. Annyi, legalább annyi kell gazdálkodási, fenntartási célokra. Ebből kell fizetni a tisztítást, a telepítést, az Erdészeti Szolgálatot (ez egy sóhivatal, amelytől mindenhez engedélyt kell kérni), a szakmai felügyeletet ellátó külön erdészt, a könyvelőt stb., vagyis minden fityfenét, ami még költségként felmerül.

De ez még mind nem elég az államnak, amely, ugye, nem mi vagyunk. Ráadásul és perverz módon még olyan mértékben meg is szab mindent, hogy az már nemcsak az erdőbirtokossági társulást teszi szinte működésképtelenné, hanem a tulajdon hasznát is veszélyezteti. Annyi az előírás, a szabály, a rendelet, a kikötés, a megszorítás, a tiltás, hogy ehhez képest egy működő atomerőmű játszóház. És az ember már-már azt hiszi, hogy az erdőbirtokosságot a magánkézbe került erdőknek nem a felvirágoztatására, hanem egyenesen az elveszejtésére találták ki.

Ha így van, az egész ország befürdött vele. Ha nem, akkor csak én. Helyesebben, én mégsem, hiszen nem a tűzifa vagy a haszon végett cseréltem. Végső soron várhatóan sokba kerül, és sok gondot okoz még nekem ez a passzió, de már mindegy. Persze jó volna, ha megmaradnának a falu körül az erdők. Jó volna, ha ismét fák lennének ott, ahol már nincsenek, meg sok egyéb, ami még a fák alá, közé, fölé tartozik. Jó volna, ha úgy lehetne Dregolyba kiruccanni, hogy csak a szőlőhegy hiányozna. Meg sok minden jó volna még, ami lehetne, de nincsen, mert elvették, elveszik tőlünk azok, akik elhúzzák a nótánkat.

A ház helye

’56-ban, amikor Új-Telepen építkeztünk, elbontottuk a házunkat a Felvégben. Évtizedekig beépítetlenül árválkodott a helye. Akiknek eladtuk, kertnek használták, és kukoricát, krumplit termesztettek rajta. Nem mindjárt a bontás után, hanem valamivel később. Előbb bekerítették, majd szintbe hozták a talajt. A ház helyén ugyanis olyan sok vályog- és vakolattörmelék maradt, hogy megemelte azt az oldalt, és kisebbfajta dombot alkotott. Mikor széttúrták, elegyengették, akkor kezdődött a voltaképpeni hasznosítás. Attól kezdve még jobban elváltozott, és ha nem lett volna mindig egy kőkupac az út felőli bal sarokban, jeléül annak, hogy szántás, kapálás közben minduntalan vet ki magából apró fundamentummaradványokat a föld, és ha nem kegyelmeztek volna meg egy darabig a néhai nagykaput közrefogó két vadgesztenyefának és a kútnak, valamint hátul az orgonasövénynek, aligha lehetett volna ráismerni az egykori telekre.

Üres volt, néma, halott. És semmi nem emlékeztetett többé ránk, arra, hogy röviddel azelőtt ott volt az otthonunk, ott laktunk, dolgoztunk, ott ettünk, aludtunk, ott tartottunk állatokat, ott ért bennünket jó és rossz, ott örültünk, szenvedtünk, ott születtem, cseperedtem fel, ott esett meg velem addig minden, az volt számomra a világ közepe. Sokáig feléje sem néztem. Feltehetően nem érdekelt. Nem értettem meg, mi történt, hogy egyszer s mindenkorra véget ért valami. Az embernek gyerekfővel sejtelme sincs arról, milyen következményekkel jár az ilyesfajta változás, amelyet felnőttek kényszerítenek rá, vagy esetleg kényszeríteniük sem kell, mert gyanútlanságában, vakságában örömmel fogadja. Ha az ófaluban járván hébe-hóba elmentem előtte, szinte közömbös voltam iránta. Még nem éreztem a hiányát, vagy olyasmik foglalkoztattak, amiket fontosabbnak véltem. Csak tizenéveim végén, de még inkább huszonéveim elején, mikor már régen városlakóvá vedlettem, kezdtem felfogni, mi is szakadt rám akkor valójában, mit vesztettem azzal, hogy elbontottuk a házat, és másfél kilométerrel odébb, tehát idegenben építkeztünk, és noha mindent magunkkal vittünk, mégis minden ott maradt, minden, ami addig és azután fontos, meghatározó volt az életemben, ami kellett vagy kellett volna még, minden, de minden.

Mikor aztán ráébredtem, és tudatosult bennem, mi közöm van nekem ehhez a már más tulajdonát képező földdarabhoz, mindig megálltam előtte, ha arra jártam, vagy egyenesen azért mentem át az ófaluba, ha hazalátogattam. Hosszan néztem, jártattam rajta a tekintetem, mintha keresnék, találhatnék valamit abból, ami egykoron rajta volt, zajlott, végbement. És valóban előttem is volt olyankor minden, a ház, az udvar, a kiskert, a nyári konyha, az istálló, a disznóól, a füstölő, a félszer, a szérű, a kazlak, az ölfarakások, a házban, az udvaron mi, amint éppen ezt vagy azt csinálunk, és köröttünk az állatok, a tehén, a disznó, a tyúkok, a libák, a kacsák, a kutya, a macska, a körtefa, a szilvafa, a napsütés, a meleg, a kék ég, a derű, a nyár, mert gyerekkorunkban valamiért mindig nyár van, és minden megvan és jól van. Szóval, mindent láttam, holott csak zöldellő kukoricatábla vagy virágzó krumpliföld terült el a kerítésen túl, vagy még az sem, ha történetesen tél volt, és mindent hó borított. És mindig megrémültem, elszorult a torkom és szédültem, mintha fejjel lefelé lógatnának, és a tehetetlenség, a bénultság érzése fogott el, mint mikor szeretteink sírjánál állunk a temetőben, akik elevenen élnek ugyan bennünk, de a valóságban ott vannak a halom alatt, és e földi létben már soha többé nem láthatjuk őket viszont.

A ház helyén hosszú éveken át semmi sem változott. A környezetében igen. A téeszesítéssel beindult a falu haldoklása. Egymás után ürültek ki közel és távol a házak. A miénkhez hasonló sorsra jutott a szomszédos felső és a két alsó porta is. Illetve a két utóbbi még rosszabbra, mert az épületek eltüntetése után nem alakultak át kertté. Tulajdonosaik vagy azok örökösei egyszerűen magukra hagyták őket, és elgazosodott, elbokrosodott illegális szemétlerakókká, senki földjévé váltak. Életünk egykori színterén viszont rendületlenül szántottak, ültettek, kapáltak, fialtak, töltöttek, tördeltek tovább. Aztán egyszer csak betemették, megszüntették a kutat. A hatvanas évek végén pedig kivágták mindkét gesztenyefát, amelyeket kivált a szívembe zártam, mert annak idején rengeteget mászkáltam rajtuk. Mellmagasságban fűrészelték el a törzsüket, és az így keletkezett csonkokat átminősítették kerítésoszlopoknak, és dróthálót szögeltek rájuk. Ez a brutális gyakorlatiasság megdöbbentett, de az igazsághoz tartozik, hogy később némi hasznom is származott belőle. A gesztenyefák részint és holtan ugyan, de mégiscsak tovább léteztek, és a fiam kiskorában, valamikor a nyolcvanas évek közepén, mikor teljesen átkorhadtak, hazahozott nekem belőlük egy darabot. Közben beavattam a haszonkert titkába, mi több, még versben is beszámoltam neki róla, és egy nap e figyelmességgel lepett meg. A gesztenyeoszlopok is felszívódtak már régen, de amit ő akkor kitört az egyikből, az ma is megvan. Éppúgy, mint az a kődarab, amelyet abból az alapmaradványokból összehordott kupacból magam tettem el emlékbe.

Kihevertem a kút, a gesztenyefák elvesztését. Folytattam zarándoklataimat, és egészen tavalyelőttig látogattam a ház helyét. Akkor levetettem e szokásomat, mert beteljesedett a végzete. Ház került rá… Tulajdonosa, egy magányos, idős özvegyasszony, nem bírván tovább művelni, eladta egy cigány családnak. Tudtam, hogy árulja, és felmerült bennem, hogy esetleg visszavásárolom, de szociális érzékem tiltakozott ellene, meg nem is lett volna rá pénzem. Kicsi a ház, de ház. Kívül egyelőre vakolatlan, de már laknak benne. Már árnyékszék is van mellette, azon a tájon, ahol valaha az éléskamránk, ahogy mi mondtuk, a komra volt, és frissen ácsolt fenyőfa kerítés díszeleg a drótháló helyén. Ismerem a családfőt. Fiatalember, egy régi helyi cigány család leszármazottja. Riasztó dolgokat hallottam róla, de aztán rácáfolt a hírére. Egy nyáron dolgozott nálam napszámban. Segített kiásni a derítő gödrét, és nagyon jó munkát végzett. Megemlítettem neki, hogy a háza helyén állt a házunk. Meglepte. Fogalma sem volt róla, sőt, azon is csodálkozott, hogy valaha is lakott ott valaki. Mikor múlik el egy ház egészen? Akkor, amikor elbontják, vagy amikor idegenek újat építenek a helyére? Vagy amikor már minden lakója meghalt, és nincs többé, ki emlékezzen rá? Én még élek, a mi házunk bennem még megvan, de azzal, hogy ugyanott felhúztak egy másikat, a helye megszűnt örökre.

0,0005 tonna macska

Ismétlődő jelenet. Kocsival megyünk valahova. Hirtelen belém hasít a felismerés: megint elfeledtem. Fékezek, szentségelve az útpadkára húzódom, és megállok. – Mi van? – kérdi ijedten a feleségem, aki mellettem ül. – Mit hagytunk otthon? – Mérges vagyok. Válaszul feltépem a két ülés közti tárolódoboz fedelét, és kikapom belőle a nyomtatványtömböt. Felnyitom, toll után nyúlok, és máris körmölök.

Megkönnyebbül, most már érti. Pedig dehogy érti. Nem értjük, sem ő, sem én, miért kell nekem menetlevelet kitöltenem, vezetnem. Pick-upunk van, kisteherautónk, amelyet inkább tovatűnt amerikai életünk iránti nosztalgiából vettünk pár éve – a népnyelv az összkerékmeghajtás miatt tévesen ezt is terepjárónak hívja –, de nem vagyok fuvarozó, sem vállalkozó. Kényszerből van ugyan egy bétém, de írói, tanári munkámnak értelemszerűen nem eszköze e jármű. Ugyanezért nem igényelhettem vissza annak idején az érte kifizetett tetemes összegű áfát sem, holott, ha, teszem azt, a könyveim tiszteletpéldányait szállítom vele haza a kiadómtól, akkor minden kétséget kizáróan a tevékenységemmel összefüggő célra használom.

Bárhová megyek ezzel a járművel, amely alapvetően mégiscsak személyszállításra készült, hiszen a puttonya olyan kicsi, hogy hosszabb tárgy már nem fér bele, lett légyen úti célom bármily közeli, akár csak a szomszéd utca is, és ha szállítok valamit hátul, ha nem – többnyire nem –, egy formanyomtatványon meg kell adnom a rendszámát, márkáját, tonnában számolt önsúlyát, az úti célt, a kilométeróra állását, a nevemet – ezt kétszeresen is –, a rakomány nevét, a rakomány tonnában számolt súlyát, a szállított személyek számát és még egy sor egyebet, de a többi rovatot a lap alja felé, mint például az árutonna kilométert, nem tudom, türelmem fogytán már nem is akarom értelmezni. És ezt a procedúrát aztán, legalábbis ami a honnan hovát és kilométeróra-állást illeti, meg kell ismételni, mert nemcsak az odautat kell dokumentálni, hanem a visszautat is, illetőleg, ha több utam van egy nap, mindegyiket külön-külön. Felfoghatatlan számomra, mire jó ez, helyesebben, meg vagyok győződve róla, hogy az egésznek az égvilágon semmi értelme, mert bárminek tekint is engem a volán mögött az állam vagy annak valamely szerve, amely ezt kiagyalta, ha nem kapok útközben ellenőrzést, ennek semmi nyoma nem marad. Nekem tudniillik a menetlevelet nem kell megőriznem, valamihez csatolnom, vagy valahol bemutatnom. Az út vagy az utak végeztével senki nem tart rá igényt, senki nem kíváncsi rá többé. Nem is teszem hát el. Hazaérvén kitépem a tömbből, összegyűröm, vagy apró darabokra szaggatom, és úgy dobom a papírkosárba. És közben még lelkifurdalásom sincsen, márpedig ezzel növelem az emberiség termelte napi szemétmennyiséget. Legyen annak, aki kivágatta azt a fát, amelyből ez a fecni készült.

Jóhiszemű vagyok, és felteszem, hogy a menetlevél intézménye valahogy úgy ejtett engem csapdába, hogy valahol, valamely hivatalban valaki nem gondolkodott, hanem gépiesen átvette az antivilágból (értsd: a tanácsszocializmusból), ahol minden rendű és rangú teherjármű az államé volt, és vele próbálták kézben tartani a használatukat, és elejét venni a feketefuvarozásnak. Mellesleg nem igazán vált be, hiszen több nyugdíjas teherautó-sofőrt is ismerek, akinek a háza úgy épült fel a hetvenes években, hogy az utolsó szögig minden építőanyagot illegálisan szállított magának, a sógoroknak, komáknak, haveroknak tett szívességekről nem is beszélve. De ha volt is akkor, vagy ha van még ma is létjogosultsága a fuvarozásban, teljességgel abszurd, hibbant eszme, hogy engem és megannyi pick-up-tulajdonostársamat ugyanaz alá a kalap alá vesznek. Hacsak, mint sok egyéb előírásnak, nem az a mély értelme, hogy megbüntessenek, és az állam, amely lényegében nem változott meg, ily módon is pénzt szedjen be tőlem, ha tudatlanságból, feledékenységből vagy szántszándékkal nem tartom be.

E kötelezettség jogellenes, és sért emberi méltóságomban, mert amíg fel nem merül a gyanú, hogy rosszban sántikálok, mi köze az államnak ahhoz, hogy hova megyek, és mit viszek a pick-upom puttonyában? Éppúgy nem tartozik rá, mint az, hogy mi van egy személygépkocsi csomagtartójában vagy egy utánfutón, amelyen egyébként lehet akár atombomba, és nagyon helyesen nem kell róla menetlevelet kiállítani. Szóval, elfogadhatatlan, felháborító, fárasztó ez a kíváncsiság, de egyelőre engedelmeskedem. Annál is inkább, mert a hatóság nem tréfál. Egyszer ugyanis, amikor még sejtelmem sem volt róla, hogy menetlevél-köteles vagyok, a közlekedési felügyelet képében már rajtakapott és megbüntetett. Igaz, csak tízezer forintra, mert, mint az írásos indoklásban cinikusan állt, a kiszabott büntetést elegendőnek ítélte – innen szó szerint idézem – „a cselekmény súlyához viszonyított nevelő hatás elérésére”. De az én pénztárcám ezt is megérezte. Úgyhogy inkább gyorsan vettem egy menetlevéltömböt. Azóta csak rendőrök kérték tőlem a menetlevelet, amikor igazoltattak, ők viszont legalább röhögve. Én azonban most már töltök rendületlenül, indulás előtt, menet közben, hacsak nem feledkezem meg róla, és fogcsikorgatva gondolok az EU-tagságra, amely, mint sok egyéb képtelenségen, ezen se változtatott.

A cím magyarázatra szorul. Egy ízben pár hetes beteg cicát szállítottunk az állatorvoshoz, és, mert félő volt, hogy bevizel az utasfülkébe, ketrecben hátratettük a puttonyba. Indulás előtt csak megbecsültük a súlyát, de hazaérvén megmértük mérlegen, aztán kíváncsiságból átszámítottuk tonnára, és pontosan ennyi volt.

A leghosszabb távollét kezdete

Mindenki életében van egy ország, város, falu, vidék, táj, ahova vágyik, ahol lenni szeretne. Vagy azért, mert ott nőtt fel, ott élt, vagy talált ott valami értékeset, megesett ott vele valami meghatározó, lényeges. Ugyanezért időről időre visszatér oda. De az is lehet, hogy feléje se néz, mert nincsen abban a helyzetben, hogy meglátogassa. Nincs rá ideje, pénze. Vagy öreg már, abba a korba ért, amikor számára egyszer s mindenkorra véget értek az utazások.

Nekem a sivatag ilyen hely, a bolygó túlsó oldalán, Észak-Amerikában. Sorolhatnám név szerint: a Mojave, a Colorado, a Sonora, a Chihuahua stb., mert több is van belőle, és némelyik akkora vagy nagyobb, mint Magyarország. De egyiket se tenném a másik elé, minthogy valamennyi egyként kedves előttem, noha mindegyik más és más. Órákig tudnék a sivatagról áradozni, végső soron azonban aligha tudnám megértetni a kívülállóval, mi a jó benne. Érveim, persze, volnának. Ilyeneket tudnék felhozni mellette, hogy az utolsó határ, frontier, hogy veszélyeivel igazi kihívás a civilizáció elpuhította ember számára, hogy a pólusokat leszámítva ott még lehet egyedül lenni, hogy csodálatosak a felszíni formái, hogy lélegzetállítóak a színei, hogy páratlan az élővilága. Ám ezzel se sokra mennék, mert többről, megfejthetetlen titokról van szó, amely minden szerelem mélyén ott rejtezik.

Első találkozásom több mint három évtizede, 1973-ban esett vele Nevada államban, amikor John Batki amerikai és Tomaž Šalamun szlovén költővel, részint Kerouac Útonjának útvonalán, Közép-Nyugatról autóval Kaliforniába mentünk. Meghitt, bensőséges viszonyba azonban csak jóval később, a nyolcvanas évek derekán kerültem vele, amikor úgy adódott, hogy egy álló esztendeig a közelében éltem Dél-Kaliforniában. Akkor fedeztem fel magamnak igazán, és kezdtem el rendszeresen bele járni. Először csak egy-két napra, aztán hetekre is. Azt követően pedig úgy tartottam vele a kapcsolatot, hogy minden alkalmat megragadtam, és vissza-visszatértem hozzá, ha az Egyesült Államokban jártam. Sőt, egy irodalmi díjnak köszönhetően még innen, Európából is átrándultam egyszer azzal a céllal, hogy megint elidőzhessek benne. Történt pedig ez 2003 nyarán, vagyis legutóbb. Jobban mondva utoljára, hiszen tekintve életkoromat és jövedelmi viszonyaimat, emberi számítás szerint nem látom többé viszont. Ezzel, e látogatás befejeztével vette tehát kezdetét a leghosszabb távollét, amely most már az idők végezetéig tart.

Nem volt szerencsém a búcsúlátogatással, illetve szerencsénk, mert ezúttal a feleségemmel keltem útra. Úgy terveztük, hogy a Colorado-sivatagbeli Anza Borrego lesz a bázisunk, de pár nap múltán odébbálltunk, mert nagyon párás volt a levegő. Mint utólag kiderült, ritka légköri jelenség játszódott le azon a nyáron. A mexikói monszun nagy nedvességtartalmú légtömegeket nyomott fel a közeli Kaliforniai-öbölből, és azok elárasztották az egész Délnyugatot. Sajnos, ez utóbbit nem tudtuk, és abban a hiszemben, hogy máshol a szokásos szárazság uralkodik, amely ötven-hatvan fokot is elviselhetővé tesz, a száraz leget keresve és teljességgel feleslegesen bebolyongtuk szinte egész Arizonát. Mígnem négy héttel később Nevada déli csücskén át és a Halál-völgyet is útba ejtve visszaoldalogtunk Kaliforniába, ahol is utoljára Red Rock Canyonban kötöttünk ki.

A Vörös Szikla Canyon Park természetvédelmi terület a Mojave-sivatag nyugati részén, az El Paso-hegység lába és a Magas Sierra Nevada déli nyúlványa között, a 14-es út mentén. Nevét vízszintes táblákkal tagolt, orgonasíp alakú erodált vörös homokkő szikláiról kapta. Egy Canyon de Chellyhez képest semmi. De ebben a szürke lávakőmorzsalék-tengerben egyedi látványosság. Valaha a kavajszu indiánok éltek errefelé, aztán volt itt a pionír időkben postakocsi-állomás is. És azon túlmenően, hogy valóságos geológiai és paleontológiai paradicsom, arról nevezetes még, hogy némely jelenetét itt forgatták a Jurassic Parknak és a Majmok bolygójának. ’86-ban már jártam itt egyszer a fiammal, a Halál-völgybe menet, de éppen hogy csak megálltunk az úthoz közeli pihenőhelyen. Ezúttal észak felől, Lone Pine irányából érkeztünk, és már késő délután. Nyár lévén, zárva volt a látogatóközpont, és sehol egy teremtett lélek. Szerencsére jött víz a csapból, bár olyan forró, hogy szinte égetett. Az egyik sziklafal alatt táboroztunk le, kijelölt sátorhelyen.

Alkonyatig egyedül voltunk. Akkor befutott még pár autó. Furcsa volt, hogy sötétedvén nem kezdtek el vonítani a távolban a kojotok. Eseménytelenül telt az éjszaka, hacsak azt nem számítom, hogy éjféltájban olyan heves szél támadt, hogy majdnem elvitte fölülünk a sátrat, és egy ízben úgy éreztem, hogy skorpió mászik rajtam, továbbá a vizesvödrünkbe fulladt egy ugróegér. Másnap reggel indulás előtt jártam még egyet a völgy fenekét képező széles, sóderes lapályon a vedlő Józsué-fák, kiszáradt sócserjék és szappanzsályák között. És megfigyeltem sorrendben egy nyulat, egy csörgőkígyót és egy bűzbogarat. Aztán záróakkordként felkapaszkodtam a sziklaorgonasípokhoz, és végighúztam a kezem az egyiken: olyan tapintása volt, mint a smirglipapírnak.

Az úton alig volt forgalom. A kantali elágazás után megjelent az első reklámtábla, később pedig egy autóroncstelep éktelenkedett az út mentén. Először a Józsué-fák tűntek el, aztán a chollák, a jukkák, majd a szurokkórók. Mojave városa után, ahol az 58-as keresztezi a 14-est, már tüskésfül-kaktuszok se voltak. Kelet felé teljesen ellapult a táj, és nyugaton is egyre alacsonyabb lett a Sierra Nevada, és átment a kopár Tehachapi-hegységbe. Az Edwards légi támaszpont magasságában itt-ott már sárga fűcsomók és fűszigetek borították a talajt. Az utat innen már kerítés fogta közre, és a távolban néhol bóklászó lovakat, még távolabb elszórtan ranchokat lehetett látni a hozzájuk vivő földutakkal.

Rosamondot követően nyugatnak fordultunk, és rátértünk a 138-as útra. Ez már Antilop-völgy, és Los Angeles megyében van. Ez már csak félsivatag. Itt kreoszótbokrok se voltak többé. Szabályos kaszálók sorakoztak egymás mellett öntözőberendezéssel vagy anélkül, és csak az emlékeztetett a nagymérvű talajnedvesség-hiányra, hogy tamariszkuszbokor-sávok választották el őket egymástól. Neenach után egyre több lett a tanya, és helyenként már házak, üzletek, vendéglők is álltak az út mentén. Miután a Fűrészmalom-hegység lábánál áthaladtunk az Első Los Angeles-i Aquadukt felett, lucernaföldeket és gabonatarlókat pillantottunk meg. A Fürj-tónál pedig klasszikus értelemben vett kaliforniai táj fogadott bennünket kiszáradt fűtől sárgán aranyló hegy- és domboldalakkal, azokon pedig magányos, örökzöld tölgyfákkal. Ha számításaink nem csaltak, valahol ott kereszteztük a hírhedt Szent András-törésvonalat is, amely mentén Kalifornia jókora darabja egyszer majd állítólag az óceánba szakad.

Nem sokkal később az egész államot hosszában átszelő 5-ös autópályához értünk. Még egy kilométerre sem közelítettük meg, máris megütötte fülünket a járműcsordák bőgése. Ráhajtottunk, és kicsit odébb, Lebecnél lementünk róla. És még aznap éjjel a közeli Pinos-hegységben, egy zsúfolt kempingben éjszakáztunk, másnap meg a parti hegyláncok óceán felőli lábánál, a Santa Clara folyó völgyében, Santa Paula mellett, és fáztunk. És akkor feküdtem utoljára amerikai földön (nem pedig 1992-ben, mint egyebütt állítottam), mert az utolsó két napot már egy Los Angeles-i motelban töltöttük, a nemzetközi repülőtér közelében.

Tartalom

A célt tévesztett fénykép

Elza a vártán

Sima utca

Szőlő

Szemét

Égő ország

A windsori kapcsolat

Élet a jég hátán, avagy malac a hordóban

Terasz

Búcsú a katalógustól

Erdő, erdő, kerek erdő…

Nyári konyha állott, most úszómedence

Urbán

Vadcseresznye

A hopi tapasztalat

Szent Ferenc testvérkéi

Halotti beszéd

Tarna

Euroderű

Kert

A ház helye

Pami hazatér

Made in Hungary

A félelem visszatérése

Az utolsó közös kép

A mezőgazdálkodás vége

A föld alattam

Elza vére

Tegnapi víz

Veszélyeztetett séták

0,0005 tonna macska

Nagyapám üzent

A nyár, amelyet el akartam feledni

Miska

A halál szaga

Új-Szajla

Utolsó éjszaka amerikai földön

Az ítélet

Az ellenállhatatlan cser

Küzdelem a házzal

A leghosszabb távollét kezdete

Még egy fénykép

Egy hegy megy

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 507 7

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL